Első rész

A CSÚCSON

1.

A vad hegyek széljárta csúcsai körül most sem volt nyugalom.

Hol északról, hol keletről csapott le egy-egy szélroham. Semmi sem állt az útjába, így végigrohant a nyiladékokon, ahol csak sziklákat talált. Itt-ott zergék kapaszkodtak a meredeken, elsatnyult bokrok zörgő ágvégeit harapdálták, és rejtőzködő fűcsomókon éltek. Aztán a szél elérte a mélyebb völgyeket is. Itt már baljós, fekete erdők övezték a házakat. Néhol kanyargós vasútvonal csillant. Bár délelőtt volt, mégis úgy tetszett, hamarosan bealkonyul. A fényt felhőkön át szűrte a nap, szürkeség borult a tájra. A hegyi emberek azonban tudták: bármikor minden megváltozhat. A hegyekben percek alatt süt ki a nap és marad kék az ég, de aztán ugyanúgy percekkel később már itt is vannak a felhők és zuhog az eső. Hiába van július, igazi meleg csak alább van, ahol nem a hegyek az urak. Itt még a nyár közepén is hűvös a hegyek lehelete.

Most nem esett. Az Obersalzberg felől felfelé vezető, itt-ott meglehetősen meredek és mindenütt nagyon kanyargós műúton autók sora haladt. A gépkocsioszlop minden tagja egymástól egyenlő távolságban hajtott, elöl katonai járművek robogtak. A menetet hátul is nagy készültség zárta be. Az élen robogó autó orrán messzire piroslott a náci német lobogó: a fekete horogkeresztet hol erre, hol arra fújta a szél, minden kanyarban irányt váltott. A menet után néhány katonai teherautó haladt, fekete ruhás SS-katonák ültek bennük kétoldalt szinte mozdulatlanul, térdük között fegyverükkel.

A Sasfészekbe nem volt könnyű bejutni. Ezt a menetet azonban semmi sem állíthatta meg. A sziklába vágott alagúton át robogott a menet. A középen haladó nagy fekete kocsit két zászlóval is díszítették. A horogkeresztes mellett a másik piros-fehér-zöld volt, középen a koronás címerrel. Amikor az oszlop felért Berchtesgadenbe, fokozatosan leszakadtak róla a kísérők. És amikor a nagy ház elé kanyarodtak, már szinte csak a vendégeket szállító járművek maradtak. Az SS-katonák továbbra is a külső udvaron ültek az elcsitult motorral parkoló autókban. Most nem volt rájuk szükség. Berchtesgaden őrségét válogatott SS-katonák adták. A „Leibstandarte Adolf Hitler” szálfamagas, ezerszer leigazolt, abszolút megbízható fegyveresei álltak mindenfelé. Fent, a széljárta teraszon ugyan egyet sem láthattak a vendégek, aminthogy bent a házban sem. Mégis ott voltak valahol, és jelenlétüket mindenki – háziak és vendégek – egyformán érezték akkor is, ha nem látszottak.

– Mein Führer, Nikolaus von Horthy admirális megérkezett.

Hitler gondterhelten ült az íróasztalánál. Napok óta tudta, hogy erre ebben az órában és percben kerül majd sor, hiszen a látogatás egész tervét percekre lebontva eléje tették, és ő jóváhagyta. A tervezet egy példánya most is ott hevert itteni íróasztalán, a felső jobb sarkon. Pontosan ott a helye az ilyesminek mindenhol, ahol a Führer tartózkodni szokott: Berlinben a Kancelláriában, vagy bárhol másutt.

Nehézkesen felállt. A segédtiszt arcába nem nézett – nem érdekelte. Láthatja eleget ezt is, meg a többiekét is. Az ablakra vetett egy pillantást, milyen az idő? De tudta, ennek sincs jelentősége. Ahogyan ez az egész nap az ördögé. Ugyan még nem találkozott a kis Magyarország tenger nélküli tengernagyával, de úgy sejtette, mégis csak elfecsérelt idő lesz. Ha az öregúr engedékeny és nem kell sokat beszélni neki, akkor azért. Hisz mindenben meg fognak egyezni, és az a Horthy még örül is majd. Ha viszont nehézségeket támaszt, rövid úton be kell fejezni a tárgyalásokat. Állítólag úgyis csak azért jött, hogy zergékre vadásszon a hegyekben, ez az egyik szenvedélye. Állatokat gyilkolni lesből, jó fegyverekkel? Hitler összehúzta a szemöldökét.

Amíg elhagyta a dolgozószobáját, komor volt az arca. De amikor leért a hallba, már úgy érezte, minden a helyén van. Az a hajtincs, amely a homlokába hullott, no meg az orra alatt az a kis bajusz, afféle védjegyei, tudta jól. A világ összes újságjában megjelentek róla fotók, némelyikben szinte naponta, és ahogyan a fényképészek, úgy a karikaturisták is hangsúlyozták azt a két jelet. Hitler nem szenvedhette a karikatúrákat, a legtöbb fényképészt is száműzte maga mellől. Ugyanakkor tisztában volt a dolog jelentőségével, hát az ő fotósai tudták a dolgukat. Mint most is: ketten már ott álltak, az egyik balról, a másik jobbról. Minden képük egy bizottság elé kerül már egy órán belül, ott kiválasztják azokat, amelyek sem őt, sem diplomáciai vendégeit nem mutatják előnytelen helyzetben.

A hallba akkor lépett be az admirális és kísérete. A német protokoll-tisztviselő haladt elöl, mögötte három lépéssel jött Horthy admirális sötét tengerész-egyenruhájában, és őt követték küldöttségének tagjai. Egyenruhások és civilek. Diplomaták fekete zsakettben, bal kezükben egy pár fehér kesztyűvel és cilinderrel, ahogyan illik. A külvilág máris mögöttük maradt. Agyukból eltűntek a hegyek, az idefelé vezető út. A vonat Budapesttől bajor földig. A kanyargós autóút Obersalzbergtől Berchtesgadenig, be a Sasfészekbe, amelyet ez az ember rendezett be magának, aki most ott állt a hall közepén és kicsiny bajusza alatt szívélyes mosolyt mímelt.

Horthy Miklós maga is mosolygott. Megszokta már, hogy nap mint nap idegen és nem mindig baráti emberekre kell mosolyognia. Könnyebb dolga volt a hölgyekkel, hisz simulékony modora és szóbősége kellemessé tette őt, bármilyen korú lánnyal vagy asszonnyal váltott szót. Ezt a tulajdonságát a kisebbik fia örökölte.

Ez a mosoly tudottan diplomatikus volt. Része a protokollnak, bár ez nem szerepel az előírások között. A két külügyminisztérium illetékesei, amikor megállapodtak a közös programban, ilyen félmondatokkal operáltak: „Berchtesgaden, 10.22: a két küldöttség vezetője szívélyesen üdvözli egymást.” És lám, csakugyan ez történt. De hogy mi rejlik az agyak és szívek mélyén, azt semmilyen protokoll nem tudhatja, és elő sem írhatja.

– Üdvözlöm önt, főméltóságú úr! – mondta Adolf Hitler. Neki kellett megszólalnia elsőnek, hisz ő volt a házigazda. És nemcsak Berchtesgadenben, a „Sasfészekben”, hanem Németországban is.

Ezután Horthy a maga jellegzetes hangján és bécsies németségével köszöntötte az „excellenciás urat”. Néhány kölcsönös, egymás hollétére vonatkozó félmondat után – a kérdésekre igazából senki sem várt választ, és nem is kapott – bemutatták egymásnak a küldöttségek tagjait. A miniszterelnököt, a külügyminisztert és másokat. Voltak olyan tagjai a magyar küldöttségnek, akik végig a háttérben, a második sorban maradtak. Ők nem közeledtek, nem mutatták be őket senkinek, másodrangúak voltak, névtelenek hát. Ugyanez volt a helyzet a németeknél is. Azzal a különbséggel, hogy náluk még a diplomaták is sajátos egyenruhát hordtak, amit a rossznyelvek szerint maga a Führer tervezett. Ez nem volt igaz, de ő hagyta jóvá a tervet. Talán azért ragaszkodott ehhez az egyenruhához, mert mániákusan bízott a katonákban – csak azokban –, és úgy vélte-várta: ha egy diplomata egyenruhát visel, máris katonásan teljesíti a parancsokat? A protokoll szerint a bemutatott küldöttség tagjai részben később, részben a két államfővel egy időben tanácskoznak majd. De Hitler és Horthy nélkül.

Némi felfrissülés következett ezután, majd a nagy házban a szervezők ügyesen és gyakorlottan terelték szét a vendégeket és a hazaiakat. Mindenki tudta már jó előre, mi a dolga. A két külügyminiszter is leült tárgyalni. Mivel a két hadsereg vezérkari főnöke is jelen volt, hát ők is különvonultak. A fürge protokollfőnök máris kérte Horthyt, kövesse őt. Mire beértek Hitler dolgozószobájába, ahol négyszemközti beszélgetésre került sor, a házigazda már az ajtóban várta vendégét.

– Főméltóságod, foglaljon helyet – mondta Hitler, és az arca most már komoly volt. Ez a „nehmen Sie platz” most egy kicsit szigorúbban hangzott, mint negyedórával korábban az üdvözlő szavak a hallban. Személyesen még nem ismerték egymást, ez volt az első találkozásuk. Hitler pár éve már Németország ura volt. Több mint húsz évvel fiatalabb a hetvenhez közeledő egykori osztrák–magyar hadiflotta admirálisánál. De ennek nem volt jelentősége, mint annyi minden másnak sem. Mindketten tudták, miért vannak itt. Miért találkoztak. Ugyan most még csak tapogatják majd egymást, ismerkednek a másik céljaival és módszereivel. Már amennyire ezeket leleplezik egymás előtt.

– Régóta szerettem volna főméltóságú urammal találkozni… – kezdte Hitler, és tartott egy kis szünetet. Ültek egymással szemben, egyik sem vette le a szemét a másikról. Mint két gladiátor, fognak keringeni egymás körül úgy, hogy közben ülnek, látszólag nyugodtan. Fegyelmezetten.

– Eddig úgy láttam, ennek a találkozásnak még nem jött el az ideje! – felelte bátran Horthy. Ezzel talán ki is adta magát és a szándékait. Vagy éppen hogy ezt akarta? Hadd lássa ez az alak – akiről nem volt jó véleménye –, hogy ellent mer mondani. Hogy van saját akarata, véleménye, vannak tervei. Aztán, hogy enyhítse az első mondat élét, így folytatta: – Ám az, hogy excellenciád mindig barátságos figyelmességet tanúsított Magyarország iránt, és engem budapesti bevonulásom tizenötödik évfordulóján különösen szíves táviratban üdvözölt, álláspontom megváltoztatására késztetett.

A beszélgetés az első percekben nehezen indult. Hitler azonban, későbbi szokásaival ellentétben, ekkor még maga is érdeklődőbb volt. A jelek szerint aligha érezte magát nyeregben teljesen, még Németországban sem. Valóban érdekelte őt más, vele majdnem egyenrangúnak tartott, de külföldi vezetők véleménye. Elsősorban persze Németországról kérdezte őket. Mint most Horthyt is. Amiről közben nem beszéltek, az Németország esetleges háborús készülődése volt. Erről sokat pletykáltak, keveset tudtak, senki semmit nem állíthatott bizonyosan.

A két tekintet most egymásba mélyedt.

– Mit tenne főméltóságod, ha hatalmában állna, hogy meghatározza Németország politikáját?

A kérdés meglepte Horthyt. Igaz, azért jött, hogy megismerje Hitlert és esetleg a szándékait is, most viszont kelepcét szimatolt. Ám az öreg tengerész nem futamodott meg mindjárt az elején. Különben is, ez egy magánlátogatás volt, ahol a tét nem akkora, mint egy hivatalos államközi tárgyaláson. Hát nagy merészen kimondta:

– Ha tényleg érdekli excellenciádat a véleményem…

– Tényleg érdekel.

– …akkor azt válaszolom: mindent elkövetnék azért, hogy Németország és Anglia között a lehető legszorosabb barátságot hozzam létre.

– Ez meglep – mondta Hitler, de egyáltalán nem látszott meglepettnek. Emberei nyilván tájékoztatták már arról, hogy Horthy angolbarát hírében áll. Még tengerész korában, amikor körülhajózta a Földet, láthatta, hogy britek mindenütt vannak, erősek, övék a fél világ. De most Hitlert a „hogyan?” jobban érdekelte. És Horthy, látva az érdeklődést, nem is maradt adós a részletesebb válasszal:

– Ha Németország nem ismétli meg azokat a hibákat, amelyeket az előző háború előtt Vilmos császár elkövetett… Ha nem akar mindenáron egy nagy tengeri flottát kiépíteni, akkor Anglia nem érzi majd magát veszélyben. Márpedig aki nincs veszélyben, könnyen barátkozik, és abból szövetségest is lehet csinálni, ügyesen.

– Ám ha Németország flottát fejlesztene?

– Az amúgy sem lehetséges – felelte Horthy egyszerűen. Hitlernek leesett az álla. Tudta, hogy Horthy is tudja: Németország igenis nagy tengeri haderőt fejleszt. Tehát tudatosan ellentmond neki? Elkerekedett szemmel nézte az öregurat, aki éppen tengernagyi egyenruhában ült vele szemben. Igaz, egy olyan ország egyenruháját viselte – amely akkor már majd’ húsz éve nem is létezett: az Osztrák–Magyar Monarchiáét –, vagyis azét az országét, amelynek egykoron maga Hitler is polgára volt, születésétől egészen huszonéves koráig. A nagy háború kitöréséig. Milyen különös, sőt abszurd: éppen egy volt admirális tanácsolja neki, nehogy Németország is flottát fejlesszen?

– Főméltóságod úgy véli, nem lehetséges?

– Úgy vélem – felelte Horthy határozottan, amitől Hitler arcán ismét elmélyült egy komor vonás. – Higgye el excellenciád, én jól ismerem az angolokat és világbirodalmukat. Ők erősek, hatalmas készleteik és tartalékaik vannak mind emberben, mind anyagban. Ezzel szemben Németországnak nincsenek gyarmatai, és szövetségese is kevés. Nem hiszem, hogy egy időben legyen képes egy hatalmas szárazföldi hadsereget is fejleszteni, és ugyanakkor egy olyan flottát létrehozni, amely felvehetné a versenyt az angol világbirodalom tengeri haderejével!

Kis szünetet tartott, miközben a másik férfi nézte az arcát. Horthy ezek után már kisebb lendülettel és halkabban, de legalább olyan jelentőséggel tette hozzá:

– Különben is… Ha Németország szövetséget köt Angliával, akkor a flotta fejlesztése is fölöslegessé válik.

A négyszemközti találkozó után a két államfő átment a híres üvegfalú terembe, ahol SS-katonák teát szolgáltak fel. Itt már a küldöttség több magas rangú tagja is csatlakozott a magyarokhoz, a másik oldalról pedig német diplomaták és katonatisztek jelentek meg. Hitler és Horthy már nem annyira egymással, mint másokkal beszélgettek. Horthy a német diplomatákkal csevegett jelentéktelen dolgokról. Nemsokára elköszönnek: az első látogatás nem napokig tartott, mint a későbbiek. Most mindössze három órát töltött az idegen vendég a „Sasfészekben”. Neki is elállt a lélegzete, amikor ebben a teremben az üvegfal elé lépett. Mintha egy hatalmas festményt látott volna – a Führer építtette ezt is. A látogató szinte az egész hegyvidéket látta itt, akárha egy hatalmas teraszon állna. Azzal a különbséggel, hogy itt nem fújt a szél és nem volt hideg.

A látogatás a végéhez közeledett. A magyarok egy csoportba gyűltek a terem sarkában, miközben Hitler ismét Horthyval beszélgetett.

– Vigyázzunk, uraim, itt a falnak is füle van. És nem csak annak… – mondta Pusztai Zsigmond.

A katonás tartású férfi most repülőtiszti egyenruhában feszített. Magas homloka fölött a sűrű barna haja rövid volt, pedánsan fésült. Kék szeme élénken reagált társai gesztusaira. A nyílt arcú, leggyakrabban mégis komoly férfi tekintete általában a kormányzót figyelte. Mindig úgy állt, hogy lássa Horthyt – hiszen az egyik segédtisztje volt, hát mellette volt a helye. Természetesen ilyenkor kicsit távolabb, amikor a kormányzó esetleg bizalmas dolgokról beszél a diplomatákkal. Pláne Hitlerrel! Pusztai a hallban a második sorban állt, a megérkezők közül őt sem mutatták be. Hiszen „csak” szárnysegéd volt. Mégis több mint egy „úri szolga”, ahogyan némelyek bánnak vele, persze a magyarok között. Zsigmond számára mindennél többet ért, hogy a kormányzó bízik benne, hogy szinte atyai barátja.

– Biztos, hogy vannak itt valahol mikrofonok – mondta valaki magyarul, halkan. De Zsigmond ezt már nem is hallotta. Látta, hogy a kormányzó féloldalas pillantást vet maga mellé. És máris tudta, hogy éppen őt keresi! Ismerte az „öreg” mozdulatait, tekintetét. Hát két lépéssel ott termett. Ahogyan kell – egy fél lépéssel mögötte, oldalról. Úgy, hogy Horthy észrevegye őt, de ne zavarja meg, ha esetleg még szót váltana az egyik egyenruhás német diplomatával. De az tisztelgett és távozott.

– Zsiga fiam, a sapkámat.

Pusztai eddig két sapkát tartott a bal kezében. A másik a sajátja volt. Látta közben, hogy Hitler magához inti az embereit. Most lesz hát az elköszönés. A magyar küldöttség is abbahagyta a beszélgetést. Horthy és Hitler – ahogyan azt a protokollban előzőleg megállapították részükre – egymáshoz közeledtek. Hitler szólt ismét, a házigazda. Aztán Horthy tett hozzá pár szót, jelezve, hogy bizonyára nem ez az utolsó találkozásuk, lesznek még fontos dolgok Németország és Magyarország között, amelyeket „magas szinten, két barát között kell majd elintézni”. A kis bajusz alatt a mosoly gépies volt, de a tekintet őszintének látszott. „Ez a szobafestő még csak tanulja az államvezetést – villant át Zsigmond agyán. – A mi öregünk meg már régóta csinálja. Van mit tanulnia tőle Hitlernek”. De közben persze az arca mozdulatlan maradt. Amúgy is komoly volt mindig, csak igazán baráti társaságban érezhette magát felszabadultan. Ez itt nem az volt.

Amikor mentek le a lépcsőn, Horthy Miklós feltette a sapkáját. A hűvös hegyi levegő megcsapta őket. Mintha nem is nyár lenne! Vagy nyár csak odalent volt? Itt fent, mint az istenek lakóhelyén, előkelő és közömbös, hideg levegő vette őket körül. A kormányzó megborzongott. A kocsik már ott álltak, a „Sasfészek” udvarán nem volt szél. Hát a címeres magyar lobogó is csak lógott. Sebaj, lobog majd, ha kihajtanak, át a sziklaalagúton és a hegyi szerpentinre érnek. Feldübörögtek a kísérő járművek motorjai is.

Zsiga, ahogyan ilyenkor mindig, most is a kormányzó autójában foglalt helyet. Ha bármi történik – akár gépkocsibaleset, akár merénylet –, egyetlen dolga van: segíteni a főméltóságú úrnak. Ne önmaga legyen az első, akire gondol, akiért tesz bármit is. És Horthy régóta ismerte fia barátját. Bízott benne.

Már a szerpentinen robogtak lefelé, a „Sasfészek” eltűnt a szemük elől, amikor Horthy töprengve megjegyezte:

– Mértéktartó, okos államférfi ez a Hitler.

És csak valamivel később jegyezte meg:

– …Vagy tévednék?