I. fejezet

RÁGE NÉPE

1.

A sivatagi falu félköríves jurtái lebegni látszottak a horizonton. Közel s távolban csak e kupolák bontották meg a homokóceán egyhangúságát. A szelíden hullámzó dűnék közül barna üstökökként emelkedtek ki a sátrak bőrtetői.

A fakó égbolt a horizonton szinte egybeolvadt a piszkossárga lankákkal, alig hagyva értelmet a fent és lent fogalmainak. Mintha mindent ugyanaz a fakóarannyá hevült szín vont volna be forró mázzal: a pusztaságot, a kristályos levegőszemcséket, még a távoli, alig látható felhőpárát is. Egyedül csak a falu volt ott a napkorong aranyába burkolt, végtelen homokbuckák között. Idegen testként tűrte a milliárdéves csillag kohójának tombolását.

A hőhullám természetesen nem törődött a parányi, emberlakta településsel, mint ahogy nem érzett szánalmat a falut messze körbeölelő halott vidék kezdetleges életformái iránt sem. A keleti szél pedig, ami ebben az évszakban rendszerint fáradhatatlanul sodorta a homokot a távoli folyó felé, most alig mozdult. Átengedte a rónát a gyilkos hőség kénye-kedvének.

2.

Nappal nem tanácsos a szabad ég alatt maradni. Megtanulta ezt ember, állat, s a sivatag minden teremtménye, különösképp a természet legcsúfabb, kitaszított fajzatai, melyek számára éppen a fény jelentette a halált.

Mégis, akadtak néhányan, akik elhagyni kényszerültek a falu hűvös, földbe mélyesztett jurtáit, hogy nekivágjanak a végeláthatatlan sivatagnak. A jurták felől nézve csak halvány, alig észrevehető vibrálást lehetett látni a buckák csipkézett gerincén.

A három, fehér burnuszos lovas már hazatérőben volt: egykedvűen, erejükkel takarékoskodva léptettek a fodros szélű dombok között a falu felé. Azzal a könnyedséggel ülték meg hátasaikat, ami csak a sivatagi népek sajátja, amit nemzedékek során sajátítottak el a végítélet elhagyatott gyermekei.

Az itteni életmód megváltoztatta a széles lábú, mokány delebáti mének alkatát is, melyeket megültek. A vastag csontú, de csaknem szőrtelen lovak napokig bírták víz nélkül, s teherbírásuk sokszorosan meghaladta a dunavai vagy nomádiai paripákét. Ilyen állatokat csak a déli folyamtól fölfelé, a nagy alföldi sivatagban használtak a kitaszított törzsek; a nošadai vásáron azonban már éppúgy értéktelennek számítottak, mint a révkapui kereskedők úszó dereglyéin.

Itt, a Delebátban azonban kincset értek.

Büszke tartású lovasaik bő szabású, testük egészét eltakaró fehér lebernyeget viseltek, melyet derékban vékony, fekete öv fogott össze. Fejükön turbánba csavart vásznat hordtak, szövetét arcuk elé tekerve, hogy a homok ne szórja tele szájukat, orrukat. Fegyvert viseltek mindannyian: övükre erősített rövid, ruádi módra hajlított szaifot, melynek lángolt pengéje vékony volt, de veszedelmesen éles.

Ahol a napnyugtakor feltámadó szelek valóságos dombot emeltek a pergőhomokból, mindhárman megrántották lovuk kantárját, s megálltak. Innen lenyűgöző látványt nyújtott az alig mérföldnyi távolságban fekvő falu legalább harminc, karéjban felállított jurtájával, a közöttük húzott sodronykötelekkel, melyeken csillogó pókhálóként meg-megvillant a napfény. A rájuk feszített fehér szélpanelek most mereven csüngtek a homok fölött, mintha valami bizarr ősállat szétforgácsolt bordázatának csontjai lennének.

– Mi értünk vissza először – az egyik lovas elhúzta szája elől a fejfedő sálját. Szemmel láthatóan ideges volt, szeretett volna mielőbb a faluban lenni. – Vaklárma volt, elvesztegettünk fél napot!

A középen álló lovas alakja méltóságteljesebbnek, szikárabbnak tűnt a másik kettőnél, s látszott, korosabb is azoknál. Turbánja vásznai közül felparázsló tekintete a sivatag peremére szegeződött, oda, ahol az ég rásimult a delebáti rónaságra. Egész teste megmerevedett, előredőlt nyergében, s úgy tűnt, minden érzékét kiterjesztve a látóhatáron túlra koncentrál, a sivatag izzó levegőjét szimatolva. Társai még pillanatokig hiába keresték, mire ők is észrevették a távolban kibontakozó foltot.

Dél felől, a fakó égbolt peremén alig észrevehető fehér porfelhő türemkedett ki a homoktenger sávjából.

– Nem a mieink… – mondta elfojtott hangon a harmadik lovas, és letekerte fejfedőjéről a szövetcsíkot. Fiatal, szikár arc vált láthatóvá a turbán alatt: először mélykék szemei szikráztak fel a napfényben, majd hollófekete haját, barnára cserzett bőrét, s fehéren vakító fogait engedte látni a vászon. Fiatal volt, alig tizennyolc esztendős. Termete arányosnak tűnt. A lovas népek harcosaihoz hasonlóan ő is a gyorsaságot és a kitartást tartotta a legfőbb erénynek, s nem a külső megjelenést: a nomád delebáti életmód szemmel láthatóan alaposan megedzette izmait.

Vonásai amúgy nem mutattak semmi különlegeset; szikár arccsontja talán hargaţai vagy még távolabbi, villongfűi származásra utalt, ami nem ritkaság Pannónia egyik fertályában sem. Tengerkék tekintete viszont felettébb ritkának számított a delebáti népek között.

– Duka és Séd lovasainak a lankák mögül kell visszatérniük, a többiek nem kerülhettek délre – fordult az ifjú az idősebb lovas felé.

– Idegenek – mondta az reszelős hangon a szájfedő mögül, mintha csak eltévedt sivatagi hiénákat pillantottak volna meg a távolban, s nem embereket.

Idegenek ritkán mutatkoztak ezen a vidéken. A közeledők bizonyosan nem lehettek ruád portyázók: ahhoz túlságosan kevesen voltak, másrészt – noha a hírek szerint Saraf al Arun szultán uralmát nemrégiben véres felkelés döntötte meg Sztambulban –, a birodalom még nem szedte össze magát annyira, hogy szervezett hadjáratokat indítson Révkapu és Dunava északibb területei ellen. A közeledők nem lehettek eltévedt kereskedők sem, hisz az adrioni, postonai kalmárok rendre más úton, a Duna mentén haladnak északnak, erős fegyveres kísérettel.

– Nemsokára a faluhoz érnek, zsupa, jó lesz sietnünk! – mondta az idegesebb férfi. Feszültsége átragadt ménjére is, mert váratlanul felemelkedett, mellső lábaival a levegőbe kapált, majd jókora homokfelhőt keltve huppant vissza.

– Nem kell sietnünk – legyintett a csapat vezetője, s a szikrázóan kék tekintetű fiú felé fordult. – Zolta, a te szemed éles, mint a dunai sólymoké. Látod-e őket?

A Zoltának nevezett delebáti felemelkedett a kengyelben, szemét kezével árnyékolva előrehajolt, aztán elmosolyodott.

– Valóban nem kell sietnünk, zsupa. Négyen vannak, s nem ügyelnek még arra sem, hogy észrevétlen maradjanak. Nincs titkolnivalójuk. – Visszatekerte az arcát fedő vászonsálját, s megmarkolta a gyeplőt.

– Egyszerre érünk majd a faluhoz!

Az idősebb férfi alig észrevehetően bólintott, és vágtára sarkallta ménjét. A másik két lovas késlekedés nélkül követte, de csak a Zoltának nevezett ifjú tudta, hogy a törzs öreg zsupája turbánja alatt elégedetten elmosolyodott.

Nem is számított szavakkal kimondható dicséretre, még akkor sem, ha valóban az ő szeme volt a legélesebb a törzsben. Végtére is ezért kellett mindig a zsupa mellett lovagolnia. És e tulajdonság életeket menthet a Delebátban.

3.

Csakugyan, szinte egy időben érkeztek a falut övező árokhoz. A négy idegen biztonságos távolságban visszarántotta lovát, s ahogy a felkavart por eloszlott, a két csapat végre szemügyre vehette egymást. A jövevények nehéz, fekete dunavai lovak nyergében ültek, csípőre tett kézzel, gyanakodva méregetve a sivatagiakat.

Hárman közülük kétségtelenül harcosok voltak, könnyű bőrvértben, széles és roppant meleg harci csizmában. Nyeregkápájukra erősítve hosszú, egyenes kardok, kétkezes harci bárdok és kerek bőrpajzsok csüngtek, némelyik fegyvervasával simulva tulajdonosa izmos combjához.

Egyáltalán nem úgy festettek, mint akik valamelyest is járatosak a sivatagi életmódban vagy bármiben, ami segít túlélni egyetlen napot is a Delebátban. Ennyi fegyverrel, ilyen ruházatban és ilyen lovakkal csak az oktalan vándorok vágnak útnak errefelé. Esetleg azok, akik – bár tisztában vannak a rájuk leselkedő veszélyekkel – kénytelenek mindent kockára tenni.

Vezetőjükről, egy testes, szakállas férfiról szánalmas módon szakadt a verejték, még bőrpáncélját is átnedvesítette. Hosszú, fekete haja a néhány beleőszült tinccsel széles vállára omlott, busa szemöldöke alól szűk résen szikrázott tekintete. Széles arccsontján évek barázdálta barna bőr feszült, néhány sebhellyel szabdalva.

Idősebb férfinak látszott, ám még ereje teljében lévőnek, akinek uralkodói tartása itt, a Delebátban feltűnő jelenségnek számított. Első látásra is különös keverékét nyújtotta a féktelen harcosnak és a parancsoláshoz szokott, ellentmondást nem tűrő nagyúrnak. Ahhoz túlságosan testes volt, hogy tisztességben megvénült veterán hadúr legyen, ahhoz viszont igencsak jókötésű, egészséges alkat, hogy életét a paloták biztonságában letöltő nemesnek nézhesse bárki. Fiatalabb korában bizonyára robusztus termet lehetett; erről árulkodtak vastag vállizmai és széles mellkasa, ami most zihálva hullámzott a rekkenő melegben. Szálfaegyenesen ülte meg lovát, pedig elmúlhatott feje felett legalább ötven nyár.

A két másik harcos hasonló vértet viselt, ám kevésbé díszeset. Szorosan uruk mögé zárkózva, kezüket bárdjaikon nyugtatva figyeltek. A királyvárosi palota testőrezredéhez tartoztak, ezt elárulta a bőrmentéjüket díszítő kettős kereszt: Savik királyságának címere. Szemmel láthatóan fáradtan, mégis éberen figyeltek, felkészülve minden eshetőségre.

A negyedik lovas mintha nem is közéjük tartozott volna, távolabb tartotta ménjét a többiekétől, s úgy tetszett, kővé meredve ül faragott nyergében. Szürke csuhát viselt, kámzsáját mélyen arcába húzva, hogy vonásait mindenki elől rejtve tarthassa. Alig moccant, minden igyekezete arra irányult, hogy észrevétlen maradjon, kerülje a burnuszosok fürkésző tekintetét.

– Üdvözlet, testvéreim! – mennydörögte a testes idegen, ahogy a sivatagi lovasok melléjük értek. Kihúzta magát nyergében, és alig észrevehetően meghajtotta fejét. – Thangar vagyok, Aranyoskapu ura, Dunava országnádora!

A fehér burnuszos lovasok vezetője leoldotta az arcát takaró maszkot, és derékban meghajolt.

– Tudom, ki vagy. A delebáti törzsek jól ismerik a neved, Thangar kán! Én Ráge vagyok, e törzs zsupája. Üdvözöllek falunkban!

Thangar elmosolyodott, homlokáról felhőként úszott el a gyanakvás.

– Köszönöm az üdvözlésteket, zsupa. Meg kell vallanom, igencsak kimerültünk! Álló napja lovaglunk ebben a pokolbélieknek teremtett sivatagban. Hátasaink szomjasak, mi meg majd’ belevesztünk a csikorgó homokba!

– Jurtáink az otthonaitok – mondta Ráge, és méltóságteljesen leszállt lováról. Zolta és másik társa követték példáját, továbbra is szemmel tartva a bőrmentés harcosokat. Ezen a vidéken csak az marad életben, aki óvatos. Két-három, látszólag fáradt idegen is halálos veszélyt jelenthet, nem is beszélve a csuklyás-csuhás lovasról, aki valamiért veszedelmesebbnek tűnt fegyvert viselő útitársainál.

Ráge a jurták felé mutatott, majd megragadta Thangar ménjének kantárszárát. A nagyúr testsúlyát meghazudtoló fürgeséggel huppant a homokba, és férfiasan megölelte a zsupát.

– Köszönöm, testvérem! Remélem, viszonozhatom vendégszereteted – szertartásosan, egymást átölelve indultak a nemezkúpos házak felé, Zolta és a másik burnuszos ezalatt udvariasan utat engedtek Thangar nagyúr kísérőinek. Ezt követelte az íratlan vendégtörvény, de az óvatosság is. Melléjük érve azonban a két bőrmentés harcos nevetve kezet nyújtott, s uruk példájára megölelte őket.

Zolta izmai elernyedtek. A sivatagban élő népek ösztöne azt súgta neki, hogy valóban nincs mitől tartaniuk. A csuklyás alak azonban néma maradt azután is, hogy leszökkent lova nyergéből. Úgy tett, mintha nem venné észre a felé nyújtott kezeket, fejét leszegve indult Thangar és a zsupa homokba mélyedő lábnyomait követve.

Zolta és társa csodálkozva bámultak utána.

– Nyomorult Hor-pap! – sziszegte aztán a még mindig idegesen reszkető burnuszos, de csak amikor a csuhás már hallótávolságon kívül ért. Aztán dühösen a homokba köpött.