Cselszövevények

A fehérvári palota egyik keskeny ablaknyílásán rézsút tűzött be a délutáni nap, s a fénypászmában apró, tünékeny, föl-fölizzó porszemek lebegtek. Az ott lévő személyek közül az egyik talán azt a kérdést tette föl magának, hogy ezek a lebegő porszemcsék vajon örökké a légtérben mozognak-e, vagy csak a fénynyaláb vonzza most magához, s teszi láthatóvá őket? A természet apró jelenségeinek titkait sok esetben éppúgy nem fejthetjük meg, ahogyan az embertársaink elméjében születő gondolatok sem találhatók ki egykönnyen.

Az 1032. esztendő tavaszán ebben a hűvös, boltíves szobában, amely a trónörökös magáncellája volt, titkos beszélgetést folytatott négy befolyásos férfi. A szót az ifjú Péter vitte, aki rangban a jelenlévők fölött állt, hiszen István király őt jelölte ki utódjául, s ő, mint a volt velencei dózse, Orseolo Ottó fia, azóta éreztette is környezetével a megszerzett státuszt.

– Ti lesztek az én kiváltságos embereim – mondta latinul, mert azt valamennyien megértették –, bennetek bízom leginkább. Stephanus beteges, de még sokáig húzhatja. Remélem, nem értetek félre, nagy tisztelője vagyok a királynak, aki anyai nagybátyám, de az országért, kereszténységünkért felelősséggel tartozom. – Bartaluci lovagra tekintett, s mintha enyhe fintor rándult volna az orra alatt. – Gizellára, javaslom, ügyeljünk, mert ő már kevésbé gyanakszik a bálványimádók gyülevész hadára, rokonszenvez Vazullal, és Abával is rokoni kapcsolatot ápol. Az is csak Stephanusnak köszönhető, hogy Vazult vesztegzár alatt tartja. De Vazul így is veszélyes ránk nézve, jobb lenne, ha vele nem kellene már számolnunk.

Gutkeled, a testőrség parancsnoka, a magas, szőke, német származású lovag, annak a néhai Vencelinnek fia, aki élete végéig hűséggel szolgálta Istvánt, megszólalt.

– Ha igazságosak akarunk lenni, Vazul semmivel sem méltatlanabb, hiszen ő férfiágon unokatestvére Stephanus királynak. És Aba Sámuelt se felejtsük ki. Na, való igaz, okuk sem lehet a berzenkedésre, mert téged, uram, maga a király jelölt ki.

Orseolo Péter felemás érzelmeket táplált Gutkeled lovag iránt. Hűsége felől eddig még nem merültek fel kételyek, de annyi bizonyos, a környezetében ő meri kimondani legbátrabban a gondolatait. Szíve szerint mellőzte volna a szőke németet, de a palotában, sőt országszerte is igen népszerű ember, hiba lett volna elriasztani magától. Tudta, Péter, hogyne tudta volna, hogy Vazul, Mihály fia első unokaöccse a királynak, tehát fiúági trónörökös. Ezzel szemben ő, Péter, csak Ilona hercegnő, István nővére révén rokon. Aba Sámuel, a nádorispán már valamivel gyengébb ág, ő csupán sógori kapcsolatban van az uralkodóval.

– Stephanus sokat betegeskedik, engem jelölt utódjának, ezt senki sem vonhatja kétségbe, csak tartok a magyarok állhatatlanságától. Akik ma hallgatnak, holnap a hátamba lövik a nyilat. – Péter most ahhoz a férfihoz fordult, aki egyedüli magyarnak tetszett közöttük. – Kérdezlek téged, Budó ispán, vélelmed szerint kell-e félnem Vazul urat?

Az ispán lapos fejű, zömök ember, ravasz szófacsaró hírében állott, választékosan beszélte a magyar nyelvet, pedig származását tekintve német, teljes neve is, Egrut fia Budó, ezt igazolta.

– Attól függ, uram – pislogott Péterre gyanakvó savószemével. – Rossz szándékai feléd Vazulnak aligha vannak, feltéve, ha félreállsz az útjából. Mert azt tudom, hogy sóvárog a korona után.

– Ugye, hallottátok? – tekintett körül Péter ingerült diadallal. – Puttana la vita, Vazul sohasem nyugszik abba bele, hogy én legyek a király.

Pétert meglegyintette a múlt hangulata, amikor Magyarországra érkezett az anyjával és Froila nővérével. István kegyes volt hozzájuk, nyugati keresztény szellemben nevelkedett kedves rokonaiként fogadta be őket. Rövid időn belül kinevezte Pétert palotaispánnak, és mindig szívélyes és nyájas volt hozzá. Péter összeismerkedett Imre herceggel is, de hamar kiderült, hogy a felkent trónörökös teljesen más természetű, jobban érdeklik az államügyek, mint a földi hívságok, immár szent küldetésének él, s maradéktalanul befogadja a tudós Gellért püspök tanításait. Ezzel szemben Péter könnyelmű, folyton fecsegő fiatalember volt, aki mindig az élet napos oldalát kereste, hitében sem olyan buzgó, ezen tulajdonságait azonban mindig remekül titkolta a király előtt. Így fordulhatott elő, hogy Imre herceg váratlan halálát követően István, akárcsak annak idején atyja, Géza, szakított az ősi hagyományokkal, és nem a szokásjog szerinti első unokaöccsét, Vazult nevezte meg utódjául, hanem Ilona nővére fiát, Orseolo Pétert. Az ispánok ugyan tiltakoztak ellene, Gizella királyné is helytelenítette a döntést, de Istvánnak olyan nagy volt a tekintélye, hogy senki sem mert nyíltan ellentmondani neki. Egyes-egyedül Vazul, maga az érintett szállt vitába a királlyal. A nyitrai dukátus nem csupán azért sérelmezte a királyi döntést, mert ezáltal személye kikerült a jogos utódlásból, de így fia, András is elveszíti reményét a trónusra. S ha Andrással bármi történne, még mindig ott van két fia, Levente és Béla mint lehetséges Árpád-házi sarjak. István e szavak hallatán haragra gerjedt, Vazult a nyitrai várába száműzte, azt a feltételt szabva, hogy azon nyomban visszatérhet az udvarba, ha eláll trónkövetelői szándékától és elismeri Orseolo Pétert a korona várományosának.

– Pedig kénytelen lesz – villant Bartaluci szeme –, mert Stephanus kérlelhetetlen. Amit ő kimond, azt meg nem másítja, acsaroghatnak ellene a pokol ördögei is.

– Azért király urunk is lehetne megfontoltabb adott esetekben – vélekedett Gutkeled. – Így fönnáll a veszélye, hogy túlzottan nagy zavart hagy maga mögött, a zavar pedig békétlenséget szül. Már megbocsássatok, Vazul híveinek is van némi igazuk.

Péter hirtelen haragra gerjedt, képe kiveresedett.

– Te kivel tartasz, signore paladino? Velem vagy Vazullal?

Gutkeled is dühbe jött, de ügyesebben palástolta.

– Veled, felség. De ugye nem veszed rossz néven tanácsaimat, hiszen minél körültekintőbben cselekszünk most, annál kevesebb gondunk lehet akkor, ha majd király leszel.

Péter úgy tett, mintha elfogadná az okos szót, pedig türelme a végét járta. Miért is hozta össze ezt a kupaktanácsot, amikor már magában mindent kitervelt és elő is készített?

– Hallgatlak, de röviden mondd.

– Azt tanácsolom, kérj engedélyt a királytól, és keresd föl Vazult.

– Szamárság!

– Egyezzetek meg – folytatta rendületlenül Gutkeled. – Ajánlj föl neki valahol az országban három-négy vármegyét, ígérd meg, hogy megteszed urának, s ha majd király leszel, adományozol hozzá örökös hercegi címet…

Bartaluci lovagból kibuggyant a nevetés, de kezét a szájára tapasztotta, s bocsánatkérőn tekintett egyenként a többiekre. De ebben a bocsánatkérő pillantásban is benne volt jellemző pimasz komolytalansága. Gutkeled sértőnek érezte ezt a magatartást, ám visszanyelte mérgét, néma maradt. Bármi rosszat is mondana rá, azzal Péter ellenszenvét váltaná ki. Bartaluci Péter gyermekkori barátja, együtt csibészkedtek valaha Velencében, amikor még álmukban sem gondolták, hogy valamerre keleten, a gyepűn túl ritka szerencse vár rájuk. Péter már megmelegedett a magyar király udvarában, amikor eszébe jutott Bartaluci cimborája: fáradságos úton megkerestette, Fehérvárra hozatta. Kevés idő elteltével kieszközölte, hogy széltoló barátját lovaggá üssék, onnantól sülve-főve együtt volt a két imposztor, egymást erősítették a zsiványságban, amit csupán ártalmatlan tréfának tartottak. Titkon ki-kijártak a palotából, visszaéltek rangjukkal, gyanútlan kereskedőket tréfáltak meg, szoknyák után szaladgáltak. Mostanában rákaptak a fehérvári kézműves- és iparoscsaládok lányaira. Behízelgő modorukkal, furcsa akcentusukkal csábították el a romlatlan fruskákat. Csak azt fájlalták, hogy Velencéhez képest ez a város túl kicsi.

– Esetleg mindjárt társkirályságra kellene fölkérni Vazult – vigyorgott Bartaluci.

Ezúttal Péter sem értette a tréfát.

– Hagyd ezt most, compagno, mert nem játék! Amit Gutkeled lovag mondott, megfontolásra érdemes. Nincs könnyű dolgunk, a pogány hit olyan erősen él az ungheresi szívekben, hogy még maga a római pápa se boldogulna velük. Arra kérlek benneteket, legyetek tántoríthatatlan híveim, cserében mindig kegyes és bőkezű leszek hozzátok, mellettem dicsőségben és gazdagságban lesz részetek. Mindnyájatokat megkérdezlek: hajlandóak vagytok-e engem támogatni, királyotoknak elfogadni, és védelmezni akár az életetek árán is?

– Igen, uram – felelték egyszerre.

– Ez nekem elég. Nálunk, Itáliában, az adott szó esküvel ér fel. Itt magunk között vagyunk, fogadjuk meg, hogy aki adott szavát megszegi, eldobja becsületét és életét, a másik három keze által vész el. Megfogadjátok?

– Megfogadjuk!

– Isten legyen hozzánk kegyes. Elmehettek, de erről senkinek egy árva szót sem.

Bartaluci, Gutkeled és Budó a meghajolást követően sorban szállingóztak el. Az ispán maradt a végére, őt Péter visszahívta.

– Budó úr, még maradj egy kicsit.

Így volt ez megbeszélve, hiszen Péter és hű ispánja az utóbbi időkben nagyon egy követ fújtak, a ravasz elme megtalálta fondorlatos társát. Péter a komódhoz lépett, a felső fiókjából előhúzott egy összetekert pergament. A tekercset a magas írópolcra helyezte, kipöndörítette.

– Jöjj, nézd meg ezt a levelet.

Budó közelebb ment, a pergamenre szegezte tekintetét.

– Mit látsz elsőre?

– Azt, hogy ez egy valóságos levél, méghozzá a királyné pecsétjével ellátva – felelt rá az ispán.

– Nagyszerű! – örült Péter. – És ha jobban megnézed a pecsétet?

Budó alaposan szemügyre vette a viaszfoltot, még előre is hajolt.

– Most már látom, hogy ez nem az igazi.

– És – jött izgalomba az olasz – más is fölfedezné ezt a hamisítványt?

– A palotán kívül aligha, jó uram. Nálamnál több pecsétet kevés ember látott.

– Ezt akartam hallani! Hívd akkor a fiadat!

Az ispán távozott, Péter addig önelégült képpel, türelmetlenül járt fel-alá. Meleg bunda fedte törékeny testét tetőtől talpig, mert folyton fázott. Velence enyhe éghajlatához szokott, nehezen viselte a zordabb magyar időjárást. Vajon meddig kell még ebben a szűk, rideg odúban nyomorognia? Istvánnak ott a trónterem, a lovagterem, a tanácsterem, a hálóterem, s a többi pompás helyiség. Okos döntés volt Esztergomból Fehérvárra tenni a székhelyet. Az esztergomi várhegyen már nemigen lehetett tovább terjeszkedni, itt azonban bőven van hely. A néhány év alatt felépült impozáns palota már méltó székhelye egy nagy királynak, és leendő utódjának is. „Nekem! – hasított Péter lelkébe az öröm. – Nincs az a pogány ármány, cselszövés, ami megakadályozhatna ebben. Az idő nekem dolgozik, de magam sem tétlenkedhetek. Mert a magyar korona senkinek a fejére nem kerülhet, csakis…”

Budó ispán és fia, Sebös, szinte hangtalanul surrantak be. Ahogy Péter megfordult, már ott álltak előtte. Budó le sem tagadhatná fiát, ugyanaz a zömök alkat, lapos fej, savószem. Senki sem mondaná meg róluk, hogy kifélék, akár oroszok is lehetnének, de őseik nyugati országban látták meg a napvilágot. Annyi különbség volt közöttük, hogy Sebös nem viselt sem bajuszt, sem varkocsot. Péter fejbiccentéssel viszonozta a fiatalember meghajlását, és mindjárt a lényegre tért.

– Próbára teszlek téged, Sebös vitéz, mert apád szájából jókat hallottam felőled. De azért megkérdezem, hajlandó vagy-e engem hűen szolgálni?

Sebös ismét, ezúttal mélyebben meghajolt. Mikor fölegyenesedett, szemében ugyanaz a ravaszság ült, mint apjáéban, de egyfajta kutyahűség is társult hozzá

– Híved vagyok mindhalálig.

Péter bólintott.

– Jöjj, pillants bele eme levélbe. Ezt Gizella – a név kimondásakor lehalkította a hangját – írta Nyitra várába, kíváncsi vagyok, megérted-e.

Sebös az asztalhoz lépett, és elkezdte olvasni a pergament, melyet Péter a két végén leszorítva tartott, nehogy összegöndörödjön. Budó fia ismerte a latin írást, elég gyorsan végzett.

– Minden mondatát értem, kegyes uram.

– Ez a beszéd, a többit szóban mondom el.

Mialatt Péter a jövőjén ügyködött, Gizella meglátogatta gyengélkedő urát. A király egész nap medvebőrös karosszékében fogadta alattvalóit, szokása szerint mindenkit maga elé engedve, aki csak bejelentkezett hozzá. Intézkedett egyházi, tulajdonjogi, jobbágyi, üzleti, építési és a legkülönfélébb ügyekben. Estére teljesen kimerült, ivott egy bögre köménymagos forralt bort, aztán már az ágyára dőlve fogadta nejét.

– Hogy érzed magad, királyom? – kérdezte a felséges asszony.

– Ahogyan tegnap is, öregnek. – Ötvenhat éves volt ekkor. – Pedig még sok elintéznivalóm lenne.

– Ah, hiszen annyi időt adott, s ád még neked a Mindenható, amennyi szükséges. Mi már most is eleget éltünk.

Mindketten ugyanarra gondoltak. István sóhajtott, inas kezével végigsimított homlokán. Fáradt arcát gondozatlan ősz szakáll fedte – elkelne már a borbély –, szemében viszont sosem szűnt meg csillogni a rendkívüli értelem. Az ágy mellett egy szép mívű, három lábon álló, bronzból öntött kézmelengető parázstartó állott. A király időnként föléje tartotta tenyerét, aztán csúzos ujjait dörzsölgette, hogy átmelegedjenek.

– Talán jobb lenne nem élni. Aki kevesebb ideig él, kevesebb tragédiát szenved meg. Még mindig ugyanúgy fáj.

Imre fia halálára utalt, de kerülte nevének kimondását.

– Miért büntetett meg bennünket Isten? – komorodott el a királyné hangja. – Mit véthettünk ellene, hogy a legszentebbet, a legdrágábbat vette el tőlünk?

– És mi lesz így az országgal? – nyögött fel a király.

Egy éve temették el Imre herceget, aki törvényes és méltó utódja lett volna Istvánnak. Sokan, sokféleképpen beszélték halálának körülményeit az udvarban és országszerte is. A lovagok, a fegyverforgató emberek azt nem értették, hogyan lehetett ilyen szerencsétlen a trónörökös. Aki nem képes vigyázni épségére, aki nem képes helytállni a vadászaton, az királynak is alkalmatlan. Ellenben a királyné és udvarhölgyei más szempontokat vettek figyelembe. Kicsit a szokásokra és magára a királyra terhelték a tragédiát, mondván: miért kell egy tudós trónörökösnek folyvást vadásznia? Az ő fő feladata az lett volna, hogy erősítse Magyarországon a keresztény egyházat, vigye tovább apja örökét, nem pedig, hogy az értelmetlen virtusokban jeleskedjen.

– Én is mindig felteszem magamnak ezt a kérdést – szólt síri hangon Gizella. – Mi lesz így az országgal? A király te vagy, tudom, nincs jogom kéretlen tanácsokat adni.

István mögött magasra volt stószolva a vánkos, kicsit följebb csúszott, így már csaknem ült az ágyán. A gyapjútakarót egész a nyakáig húzta, fáradt képpel fordult a királynéhoz.

– Továbbra sem tartod helyesnek, ugye, hogy Pétert jelöltem ki?

– És nem is fogom soha helyeselni.

Gizella kék színű, hosszú bársonyruhát, fején uralkodói főkötőt viselt. A király még most is karcsúnak, erősnek látta feleségét, aki öt évvel volt fiatalabb nála.

– Giszla, meg kell engem értened. Emrik – mégis kimondta fia nevét – elvesztésekor azt hittem, mindennek vége. Egész életművem, reményem oda. Senki mást nem jelölhettem ki, csak Ilona fiát, Pétert. Az ő apja igaz keresztény volt, ő is abban a velencei közegben nevelkedett, benne a pogányságnak csírája sincs. És döntésemet leginkább ez határozta meg, vethet rám követ bárki emiatt. Vazul sunyi, kiismerhetetlen. Ahányszor találkoztam vele, mindig úgy éreztem, csak a halálomat várja, hogy végre elfoglalhassa a helyem és eltiporja mindazt, amit emberfeletti erőfeszítések árán hoztam létre. Elüldözné majd a papokat, lerombolná a templomokat, visszaállítaná az ősi vallást.

– Ezt már nem hinném – rázta tagadólag Gizella a fejét. – Van még ugyan néhány főúr az országban, akik fejjel mennének a falnak, de Vazul annál okosabb. Tudja, hogy keresztény királynak lenni rang és dicsőség, akit a nyugati uralkodók és a római pápa is elismernek…

– De Péter akkor is megbízhatóbb keresztény, vele sosem fordulhat elő, hogy egy követ fújjon a táltosokkal. Ha már ezt mérte rám a sors, hogy mindkét fiamat elvette, legalább olyan embert választok, aki makulátlan istenhívő.

Gizella most jól oda tudott volna mondani az urának, de hirtelen megsajnálta. Istvánt a nehéz évek nyakas emberré tették, Imre fia elvesztése után pedig olyan konokká vált, hogy szinte rosszul lett, ha ellenkeztek vele. Pedig az asszony a lelkében érezte, hogy ezt ő most jobban látja, mint a király, mert a hitbuzgóság nem minden, egyébként sem jeleskedik olyan nagyon Péter a vallás gyakorlásában, de most leginkább a vezetői tulajdonságokat kellene figyelembe venni. Orseolo Péter szakasztott apja, Ottó, aki nem volt méltó a dózse megtisztelő címre, rosszul kormányozta Velencét, ellenlábasai el is üldözték. Most valahol Bizáncban kuksol és várja a jó szerencséjét. Péter könnyelmű, túl sokat fecseg, ezért nem is ragaszkodik fontos alapigazságokhoz, érzelmei vezérlik a józan értelem helyett, István államalapítói tevékenységét nem ismeri, át sem látja, és nem is mutat hajlandóságot, hogy abban elmélyedjen. Jézus, Mária, miért nem látja ezt ez a nagy uralkodó?!

– Pihenj csak, királyom, jó éjszakát – köszönt el csüggedten az asszony. – Még annyit, ha az ember rájön tévedésére, az utolsó pillanatban is kötelessége azon változtatni.

István pontosan tudta, mit ért ezalatt a királyné, de sem kedve, sem ereje nem volt válaszolni.

A belső gang oszlopain, kovácsoltvas konzolokban már fáklyák világítottak, a rozettás ablakon a csillagporos éjszakai égbolt tekintett be. Gizellának, ahogy a szobája felé haladt, támadt egy ötlete.

– Gutkeled!

A hívó szóra egy beszögellésből kilépett a szőke lovag.

– Parancsodra, úrnőm!

– Aba nádor a palotában tartózkodik?

– Igen, úrnőm, a szállásán van.

– Kéretem a tanácsterembe.

– Parancsodra!

A tanácsteremben igen hideg volt, Gizella meg is rázkódott. Középütt nehéz tölgyfa asztal állott, amelyet bőrtámlájú székek vettek körül. Az asztalfőn helyezkedett el a király karosszéke, amely mostanában gyakran árválkodott, István inkább a szobájában fogadta a híveit. Nyilván a szokatlan időjárás miatt, hiszen idén hosszúra nyúlt a tél, böjtmás hava végén még hidegen fújtak Fehérvár fölött az északi szelek. Gizella türelmetlenül kapkodta szemét a falakon sorakozó német billogokon, melyek a Wassenburg, a Tibald, a Hount, a Pázmán, Orci és Egrut famíliák jelképei voltak, de akadt közöttük hazai is, az Árpád, a Csanád, az Ákos és a Kenéz nembelieké. Fázott a királyné és türelmetlenkedett, miért nem jön már a nádor.