Első könyv

A vihar előszele

I.

A fuvallat

1.

Quintus Servilius Pudens és Lucius Fofilius Pollio consuli évében

Marcus Aurelius Antoninus és Lucius Verus császárok uralmának ötödik esztendejében10

A Danuviustól északra, a Marustól11 nyugatra

Markomannföld

A falu nagyobb volt, mint a hegyek közé ékelt sueb12 települések általában, és sok egyébben is különbözött tőlük. Hosszan húzódott a völgy természetes védelmében. Rangját jelezte az erős cölöpfal kerítés meg a díszesen faragott erős kapu, ami egyáltalán nem volt jellemző az erdőben lakó, szabad északi népekre. A rönkökből összerótt épületek, amelyek közül egyik sem látszott koszosnak és ócskának, mintha valami központi tervezés alapján kaptak volna helyet a területen, amit durva sziklákból kirakott főutca szelt át. E házak jó germán szokás szerint szellősen, egymástól távol álltak az egyetlen utca két oldalán. Az a vendég, aki a falu alsó részén, a nem túl széles, de védelmi vonalat jelentő kis folyó egyetlen hídján érkezett a közösség területére és áthaladt a cölöpkerítés nyitott kapuján, a falu e köves útjára léphetett. Ha békével jött, bántódás nélkül eljuthatott ezen a falu legmagasabb pontjára, a törzsi vezetők házaihoz.

Lenn, a folyó partján most gyerekek játszadoztak lenge ruhákban, noha még bőven hullott a havas eső a koszosszürke felhőkből. A kölykök többsége az erejét és merészségét próbálgatta a befagyott vízen. Többen rámerészkedtek a jégre, amely hangosan felnyikkant a súlyuktól, ám ők szilaj hahotázással válaszoltak, mintha semmiféle veszély nem fenyegetné őket. Végül előkerült egy asszony a faluból, akinek rikácsoló hangjától elszéledtek a kis ördögök, hogy más csínytevést keressenek maguknak. Meg is találták a következő szórakozást: elfoglalták a hidat és ostromosdit játszottak, noha az ökölcsapások, a küzdelem a legkevésbé sem látszott ártalmatlannak. Hangos zsivajuk felverte a folyó túloldalán sötétlő fenyvest, amelyből esténként őzek merészkedtek a vízpartra szomjukat oltani.

Hamarosan patadobogás és páncélok zörgése vert visszhangot a fenyvest átszelő úton. Két lovas rontott elő az erdőből, egyenest a híd felé vágtatva. Ha a gyerekek nem szaladnak szét az útjukból, talán még át is gázolnak rajtuk a hírnökök.

Mire a lovasok elértek a falu kövezett útján a magaslat házaihoz, hogy hírt adjanak az érkezőkről, a lakosok zöme fegyvert ragadott. A falu fakapuját szorgos kezek sebtében bezárták, továbbá a sánc mögötti magaslatról két, scorpio elnevezésű, rómaiaktól zsákmányolt dárdavetőt helyeztek lövésre készen, hátha ellenséges szándék vezérli a jövevényeket. Mindezt fegyelmezett csendben, kapkodás nélkül végezték a biztonsággal megbízott őrök, mintha mindennapos szolgálatot teljesítenének. Még dús szakálluk, a fejük tetején kontyba rendezett, vaskos hajuk sem rezdült semmiféle izgalomtól. Természetes volt a készenlét ezen a vidéken.

Amint a folyó túlpartján kibukkant a fenyvesből a felfegyverzett lovascsapat és elért a hídig, a falu készen állt akár arra is, hogy visszaverje az esetleges ostromot. De ezúttal elmaradt a hadakozás. A legnagyobb ház ajtajában egy fehér köntösbe öltözött, ősz hajú és hosszú, fehér szakállú férfi kürtöt vett a kezébe, majd nyugalomra intő hangot küldött a völgy gyantaillatú levegőjébe. A fegyverek egy minuta alatt eltűntek az inas kezekből, a mindenre elszánt arcvonások megbékültek. A cölöpkerítés mögött a scorpiók feszítőkötelei újra elernyedtek, a kapu pedig békésen megnyílt a látogatók előtt.

Szövetséges küldöttség érkezett. A két hírnök a vezér parancsára visszatért a kapuhoz és udvariasan felkísérte a jövevények csoportját. Már nem számított, hogy e csapat felfegyverzett vitézekből áll. Az ősz hajú Hilgar, a markomannok13 nemzetségének fejedelme vendégként tekintett rájuk.

Az öreg méltóságteljesen megvárta, míg a küldöttség felér a faragott oszlopokkal ellátott terebélyes rönkházhoz. Nem mutatott sem örömöt, sem távolságtartást. Amikor a jövevények vezére, a felfegyverzett, gyér hajú, ám hasig érő, fonott szakállt viselő férfi leugrott a lova nyergéből, eléje lépett, megölelte. Nem germán szemnek való látvány volt ez, még a vendég is idegenkedett a gesztustól. A Hilgar mellett álló fiatalember – a fia – utána is nyúlt az apjának, hogy megfékezze. A fejedelem testőrei is szemüket meresztve figyeltek.

– Otokanis, a langobardok14 legnagyobbika, üdvöz légy! – mondta Hilgar fejedelem. – Votan15 fiai vagytok, a legendás winnilek gyermekei, testvéreink a küzdelemben. Kerüljetek beljebb. Szeretettel látunk a királyságunkban. Ez itt a fiam, Ballomar,16 a Tuderek legifjabbika – mutatott a mellette álló fiatal férfira, aki csak apró biccentéssel köszönt. Ezután kezével intve betessékelte az érkezőt és öt nemes kísérőjét. A többi langobard lovast a testőrei meg a konyhában sürgő asszonyok gondjaira bízta, hadd egyenek a hosszú út után. Az öregember is beljebb lépett. Uvariasan szóval tartotta vendégeit, ám csacsogása és érzelemkitörése azonnal elárulta, hogy eljárt felette a férfikor.

A trónterem kövezetén vastag medveprémek nyújtóztak, hogy melegséget adjanak a helyiségnek. Hasztalan volt az igyekezet, hiszen a mennyezetben óriási nyílás tátongott, hogy a sarokban lévő tűzhely füstje szabadon távozhasson. Így nem maradt más, mint a melegség képzelete, de ez senkit nem zavart a jelenlévők közül. Azt a kócos szakállú, feje búbján sueb módra kontyot viselő férfit pedig végképp nem: mezítláb volt. Az egyik bőrön ücsörögve egykedvűen várta a vendégeket. Nem nézett fel az érkezőkre; maga elé meredve imát duruzsolt. Ez feltűnt a jövevényeknek, ahogyan megérződött a szoba levegőjében a nem e világi erők jelenléte is.

Az öreg Hilgar szívélyesen mutatott a körben lévő rönkszékekre, amelyek minden kellem nélkül, egyszerűen, de erősen voltak összeróva. Míg az érkezők elfoglalták helyeiket, néhány asszony sört hozott díszes kupákban, széles, korong alakú fatálakon sonkát, vastag kenyeret. A langobardok tőreik hegyére vették a húst, és jóízűen falatozni kezdtek. Egyedül Otokanis bámult az öregre, de még inkább a középkorú markomannra. A fiatal Ballomart figyelembe sem vette.

– Azért jöttem, fejedelem, hogy elmondjam, Mann gyermekei, a szabad germánok nem tűrik tovább a rómaiak arcátlanságát. Elég volt a zsarnokságból! Felkelés szerveződik, amiből népek háborúja indulhat meg, ha mind egy szívvel ellene szegülünk a nyomorult latinoknak. Atyám kérdezi, és számtalan bölcset érdekel még a szövetség tanácsában, hogy a markomannok mit gondolnak e tervről.

– Terv mindig volt – kezdte az öreg, és hörpölt egyet az agyagkorsóban lévő söréből. Senkit nem zavart, ahogy hosszú, fonott szakállán végiggurultak a cseppek, és a ser habja rátelepedett ősz bajszára. – Még akkor is, mikor a rómaiak a régi királyainkat pénzelték. Csak erő nem volt. És összefogás sem.

– Most lesz összefogás! – Otokanis fellelkesülve harsogta, szinte felpattant a helyéről. – Néhány törzs szent fogadalmat tett Votannak, hogy addig nem tér vissza a csatatérről, amíg futásra nem készteti a császár kutyáit. Akár a vérük árán is. Így gondolják az obio17 testvéreink is. Hisszük, hogy nem kell félni a rómaiaktól! Megdobáljuk őket kővel, ahogy a kutyákat kell, és meglátjátok, elfutnak! Nem bátor népség a római! Lehet, hogy azok voltak, de most, hogy évtizedeken keresztül ezek a puhány császárok uralkodtak felettük, el is felejtették, mi az a háború! Szétszaladnak az utunkból, mint az ijedt vénasszonyok. Higgyetek nekem! Ilyen egyszerű lesz! A törzseink végre bő helyet kapnak az állataikkal azon a pompás vidéken, amit alig laknak a rómaiak. Csak a Nagy-folyó partján, a határőrségekben élnek, hogy szemmel tartsanak minket, de az erdeiket meg a síkságaikat nem használják. De mondd, nagy Hilgar fejedelem, miért is van így? Miért csak a partot népesítik be? Azért, mert félnek tőlünk! Hát itt az idő, hogy betörjünk és földet szakítsunk ki magunknak! Vagy ti nem ezt akarjátok?

Lelkesítő beszédét kísérete rivalgással meg szent fogadalommal erősítette, hogy igenis betörnek a Nagy-folyón és legyőzik a rómaiakat. Mindezek hallatán az öreg Hilgar tapsolni kezdett örömében. Jobbján Ballomar és bal oldalon a mozdulatlanul gubbasztó férfi nem szólt egy szót sem.

– Mi is földet és zsákmányt akarunk a szemtelen rómaiaktól, Otokanis! – ujjongott fel az öreg fejedelem, bár sípolt közben a tüdeje. Köhögött. – Ahogyan te is! Kértük a betelepülést szépszerével, de ez a finomkodó császár, ez a mélabús tudós visszautasított. Hát akkor elvesszük, ami kell! El fogjuk venni erővel! De talán nincs még itt az idő… Talán várni kell még…

– Mire kell várni, fejedelem? – faggatta idegesen Otokanis, aki akár most, ebben a pillanatban is rárontott volna a határra. Megint felpattant a helyéről és ökölbe szorított kézzel szapulta a latinokat. Ballomar erre felcsattant, hogy csendre intse, de senki nem figyelt rá. A sötét hajú férfi ellenben mozdulatlanul ült tovább, maga elé meredve a medvebőrön, csak a csupasz lábujját nézte, mintha még azt is többre értékelné a jelenlévőknél.

Otokanis is észrevette ezt, és egyre jobban zavarta a néma férfi. Amint lecsendesedtek a kedélyek, egyenesen a mellének szegezte a kérdést.

– Most te jössz! Beszélj! Ki vagy te? Itt van Hilgar, a markomannok nagy fejedelme és megismerhettük Ballomart, a fiát. És te? Bizonyára fontos ember vagy, ha be sem mutatkozol, és mégis jelen lehetsz ezen a tárgyaláson. De légy akárki is, mondd meg, mi a véleményed erről a Róma-ellenes szövetségről! Nem azért jöttünk, hogy udvaroljunk nektek, hanem azért, hogy segítséget kérjünk és adjunk egymásnak a harcban.

A férfi végre elszakította tekintetét a félig fagyott, félig kőkeménységűre edződött bőrről a lábujján. Kék szemei belefúródtak Otokaniséba – megvetés és közöny lándzsája csapódott ki belőle. Egyetlen mondatot mondott csak.

– Ha most Róma ellen mész, meghalsz.

– Ó! – A langobard vezér gúnyosan fogadta ezt a fölényt. – Csak nem valami szent emberrel hozott össze Votan, aki majd megmondja nekem, mi helyes, mi helytelen? Vagy hogy mit tegyek és mit ne? Sajnos, nem hiszek a kuruzslókban! Egyedül isteneink akaratában és a harcosok vágyában, a szabadságban hiszek! Ez pedig mind egyetlenegyet sugalmaz: bátran támadjuk Rómát, a világ zsarnokát!

A férfi éppen olyan közönnyel válaszolt, mint eddig:

– Nem mondtam, hogy ne menj…

Otokanis egyre nehezebben viselte a fölényességét. Rárivallt.

– Ki vagy?

Amaz csak nézett rá, de nem nyitotta szóra a száját. Végül Ballomar, megelégelve a feszültséget, megszólalt.

– Ülj le, Otokanis. Vannak kérdések, amiket nem illendő feltenni. A harcos, aki atyám jobbján ül, a bátyám. A neve Hergundiir. Az a Hergundiir, aki mindig élen járt a harcban. Az a Hergundiir, aki mindenét, a családját, a földjét, és majdnem az életét is elvesztette a Róma ellen folyó küzdelem közben. Ha ez a Hergundiir, aki már csak azért él, hogy megfizessen Rómának, azt mondja, nincs itt az idő a támadásra, akkor elhiheted, hogy igaza van.

Otokanis megrendült; sokszor hallotta már ezt a nevet, így azt is tudta, milyen dicső harcos a viselője. Hallotta tábortüzeknél, hogy Hergundiir, veszteségeiért cserébe megkapta Votan barátságát és pártfogását. Csodákról suttogtak, amik e harcos fohásza nyomán valósultak meg. Titkokról, amiket csak ő ismert. De Otokanis maga is nagy harcosnak tudta magát; ott munkált lelkében a fiatal germánok ereje, a hatalom- és dicsvágy, ami többre hivatta annál, hogy vénasszonyként mások csodadolgaitól sápítozzon. Cseppet sem érezte alábbvalónak magát még egy ilyen harcosnál sem. Meg akarta mutatni a saját erejét.

– Tudom, ki vagy! Tehát nem akartad a nagy nevedet feleslegesen hangoztatni. Ez dicső dolog. De mégsem értek veled egyet, ha megengeded. Harcunkat támogatja Votan. A germán harcosok istene velünk van. Te pedig, már megbocsáss, uram, mégis csak egy ember vagy.

Egy darabig csend ült a teremben. Néha besurrant a szél, kéjelgő táncot lejtett a tűzhelyből felszálló füsttel, aztán elillant, némaságban hagyva a teremben ülőket. Csak valamelyik langobard lovag nyámmogott még a húson, egyedül az hallatszott.

– Kié az a serleg a kezedben? – szólalt meg hirtelen Hergundiir. A kérdés mindenkit váratlanul ért.

– Ez? – emelte fel a díszes kupát Otokanis. – Hát… római munka. Elég kidolgozott, hogy az legyen…

– Jól válaszoltál. Tényleg római. És mondd, honnan az a tőr a testőröd kezében?

Otokanis hátranézett a kíséretében lévő unokaöccsére, a jó kardforgató hírében álló Acróra. Egy római pugio18 volt a kezében, amelynek a hegyére szúrta a húst és arról rágcsálta.

– Római. – Otokanis tudta, mire megy ki a játék, de nem volt ereje szembeszállni a szent emberrel.

– Tudod, mit akarok mondani. – Hergundiir arca fénylett, ahogy folytatta. – Azt is kérdezhetném, kié az a tökéletes páncél, amelyet a felsőtesteden viselsz… A válasz: római. Ezzel azt akarom tanácsolni neked, amíg nem vagy olyan felkészült, mint az ellenséged, vagy amíg az ellenséged nem gyengült le annyira, hogy biztos légy a győzelmedben, ne menj ellene. Vagy menj, de meghalsz a csatában…

Otokanis nem bírta tovább. Felkelt és dühösen mutogatva tiszteletlenül kiabálni kezdett:

– Honnan tudhatod ezt? Az asszonynép suttogja a nevedet meg a mondákat, de ez csak szemfényvesztés! Nem hiszek neked! Én csak egy nyelven értek. A kardok nyelvén! A lándzsa surrogásán meg a nyílhúr pendülésén. Te meg úgy nyavalyogsz itt, mint egy szülő asszony: félelem és óvatosság! Vajon miből tudhatom, hogy neked van igazad?

– Nem kell tudnod. – Hergundiir felkelt a helyéről, majd közönyösen a tűzhelyhez sétált egy darab sült marhahúsért. Otokanis most vette észre, hogy valóságos óriás. Nem ijedt meg tőle; még inkább ellenségessé tette, amit látott. Hilgar idősebb fia folytatta: – De ha érdekel, elmondom, hogy ne légy tudatlan és mérlegelhess. Naponta áldozatot mutatok be Votannak. Fejet hajtok előtte a szent liget mélyén. Ahová más be sem jöhet, ott kérem a tanácsát. Ő pedig azt mondja egy ideje, várjak, mert hamarosan meggyengül az ellenség. Róma összeroskad valami alatt, ami keletről érkezik. Akkor eljön a mi időnk. Elsöpörjük. Én hiszek Votannak, a fejedelmemnek. Hiszem, hogy eljön ez a keletről jövő vész Róma ellen. De te menj ellenük most, ha akarsz. Senki nem állít meg.

A hallottak hatást gyakoroltak Otokanisra, s egy pillanatra valóban úgy érezte, a türelem és a kivárás meghozná a maga gyümölcsét. Ugyanakkor a támadás már nem langobard betörés lenne, és nem a merész „hosszúszakállúak” dicsőséges műve, hanem a markomannoké, akik ügyesen taktikáznak. A lelke nem viselte volna el, ha csatlóssá válik, főként a markomannok seregében. Döntött.

– Köszönöm, hogy meghallgattatok, nagy Hilgar. – A langobard menni készült a trónteremből. – Tudnod kell, hogy őseink módjára döntöttem. Számomra a harc az egyetlen esély. Korábbi engedélyetekkel élve átvonulunk a földeteken a nagy folyamhoz, és megtesszük, amit a hitünk diktál. Ti pedig legyetek jólétben, Votan áldásával.

Az öregember nagyot sóhajtott, aztán megint fura dologra ragadtatta magát. Előrenyúlva megfogta Otokanis csuklóját, de olyan erővel, hogy a langobard harcos is meglepődött.

– Most az egyszer meg kellene fogadnotok a tanácsot! Ha képesek lennénk összefogni, és kivárni, az biztos győzelem lenne Mann népének!

Otokanis vére már napok óta pezsgett, a harc zamata annyira beleivódott a lelkébe, hogy a „várni” szó gyalázattá vált a fülének. Ha érzett is valóságot az intelemben, nem akarta tovább hallgatni.

– Mennem kell, fejedelem. – Egyedül az öreg Hilgar felé biccentett a fejével, a fiaira rá sem pillantott. Szíve szerint minél messzebb akart lenni a mételyező gondolatoktól, a türelemtől, az összefogástól, a várakozástól, a jóslatoktól. Zavarodottan hagyta el a király gerendaházát. De amikor ismét meglátta odakinn a felfegyverzett harcosait, akik szilajul ültek a nyeregben, s némelyikük „vesszen Róma!” kiáltással üdvözölte, újra tudta, mit kell tennie.

10 Kr. u. 166.

11 A Morva folyó ókori latin neve.

12 A nyugati germánok összefoglaló neve.

13 A mai Szlovákia nyugati felén, a Dunától északra élő harcias nyugati germán (sueb) népcsoport. Nevük „határ menti embert” jelent.

14 Mai néven longobardok. Szintén germán népcsoport, nevük jelentése: „hosszúszakállú”. Őseik még a „winnil” nevet viselték.

15 Más néven Gothan vagy Odin. Germán főisten, a Harcok Ura. Lányai, a Valkűrök kísérik elé – a Valhallába, az égi istenpalotába – az elesett hősöket.

16 Latinosan Ballomaris vagy Ballomarius, a markomannok későbbi királya.

17 Kisebb germán törzs, amely a langobardokkal együtt tört be Pannóniába Kr. u. 167-ben.

18 Legionarius tőr.