Egy békétlen ország

1.

Gyerekkoromban sokat kóboroltam a falu környékén. Még totyogni is alig tudtam, de hosszú, fehér gyolcsgatyámban és kétes tisztaságú lenvászon ingemben már bekalandoztam a portánkat, megmásztam a disznóól mögötti szénakazlat és állandóan útjában voltam annak a néhány rabszolgánknak, akiket apám magával tudott hozni a pusztulásból. „Pusztulásból pusztulásba”, mondogatta időnként, és keserves mosollyal tárta szét karját azon a kis udvaron, amely az egykori gazdagságból megmaradt. Akkor még nem értettem, mire gondol, hisz nem szenvedtünk oly nagy hiányt a javakban, mint Ordasfa más lakói, hogy a faluszéli, ólnak sem való viskókban lakó nincstelenekről már ne is beszéljek. Ha apám vagy anyám végigment a falu egy szem utcáján, mindenki illedelmesen félrehúzódott, az asszonyok lesütötték a szemüket, a férfiak lekapták mocskos süvegüket, de még az általában gőgösen lépkedő királyi szerviensek is meghajtották a fejüket. Mieink voltak az első sor legjobb ülőhelyei a templomban, én pedig tátott szájjal nézelődtem minden vasárnapi istentiszteleten.

Lenyűgözött az épület nagysága, a magasban vágott keskeny ablakok, amelyeket kifeszítve szárított disznóhólyagokkal fedtek be, és amelyeken oly sejtelmes fény szűrődött át, hogy varázslatos sárga félhomály vette körül az oltárnál kántáló papot. Gyermekként minden hatalmasnak tűnt. Amikor sok évvel később újra Ordasfán jártam, megnéztem a régi templomot, vagy legalábbis azt, ami maradt belőle. A tető leégett, de a kőfalak még dacoltak a romlással. Eszembe jutott, milyen volt nekem régen ez az épület, és csodálkozva néztem, milyen kicsi is valójában. Gyerekként nem sejthettem előre ezt a változást, és a misék lekötötték a figyelmemet. Mély hatást tett rám az atya díszes öltözéke és az is, hogy máskor oly pergő nyelvű anyám megilletődötten és igazi áhítattal vette át a paptól a szentséget. Érteni nem értettem semmit az elhangzottakból, hisz falunk papja mindig latinul mondta el az ilyenkor szokásos imádságokat, de együtt zúgtam az áment a felnőttekkel, és már előre vártam a prédikációt. Azt mindig magyarul tartotta és minden héten talált valami kivetnivalót kis falunk valamely lakójának a viselkedésében.

A vasárnapi prédikációk határozottan szórakoztatóak voltak, és nagyon készültem rájuk. Akkor fel sem tűnt, hogy a mi családunk neve sosem hangzott el ezekben a veretes példabeszédekben, pedig apám, ha valami nem úgy történt, ahogy szerette volna, káromkodott, mint a jégeső, anyám nyelve meg csak azoknak nem okozott vérző sebeket, akik épp nem voltak a szeme előtt. Bár ez így nem igaz: azok is megkapták a magukét, akik valami miatt eszébe jutottak vagy szóba kerültek. Szóval szerettem ezeket a vasárnap délelőttöket: jó helyen ültem és élveztem azt, amit Benedek atya elénk tálalt.

Benedek atya nagydarab, kövér pap volt, akit a Szent Márton-i apát úr küldött hozzánk. Nehéz feladat volt az övé: vagy másfélszáz elvadult, istentelen rabszolgának, jobbágynak és szerviensnek kellett hirdetnie az igét, és vigyázni, hogy az állandóan kísértő Gonosz ne rabolja el amúgy teljesen értéktelen lelküket. A bencés igyekezett mindenben megfelelni égi ura és földi ura, az apát akaratának. Minden szombat reggel elindult Szent Márton hegyéről1, és még aznap este meg is érkezett Ordasfára, hogy a vasárnapi misén megtisztítsa lelkünket és megerősítsen hitünkben. Az istentisztelet után még evett egy jót a paplakban, amely a templom oldalához húzott kis házacska volt, aztán felkerekedett és visszatért az apátságba. Nem élt közöttünk, és sokáig rejtély volt előttem, honnan veszi a pontos híreket a falu életéről, és honnan tud minden elkövetett és megkísérelt bűnről, amit később a prédikációiban rendre pellengérre is állított.

Aztán amikor betöltöttem a hatodik évemet, egy vasárnap reggel apám elküldött valamiért a paphoz. Arra már nem emlékszem, mi volt az a fontos dolog, ami nem várhatta meg a mise végét, de engedelmeskedtem, és elnyargaltam a paplakba. Kora reggel volt, épp csak felkelt a Nap, de a falu már élte a maga életét, és biztos voltam benne, hogy Benedek atya is fent van. Nem is kopogtattam, amikor benyitottam az ajtón, aztán tátva maradt a szám. Benedek atya az ágya előtt állt felemelt reverendával, csupasz valaga fehéren világított felém, az ágyon meg Gyöngyvér, András kovács felesége fetrengett felhúzott szoknyával és égnek meredő lábakkal. Mint már mondtam, mindenfelé kajtattam a környéken és sokszor belestem a falu házainak ablakán. Nem volt már titok előttem, hogy a felnőttek nemcsak veszekedni tudnak és a gyerekeknek nyaklevest osztani, hanem ha maguk vannak, találnak más elfoglaltságot is. Az viszont, hogy a pap is szokott paráználkodni, eszembe sem jutott. Miközben az atya úgy fújtatott, mint egy ló, az asszony pergő nyelvvel tálalta elé az elmúlt hét eseményeit, közte olyan dolgokat is, amikről addig még én sem szereztem tudomást, pedig mindig büszke voltam arra, hogy előre tudom a vasárnapi prédikáción elhangzó bűnök nagy részét. Óvatosan becsuktam az ajtót és hazaballagtam. Apám kérdezte, mit üzent a pap, és én a hazugság bűnébe estem. „Alszik még”, mondtam, és elsurrantam a további kérdések elől. Apám káromkodásai aznap a dologtalan, lusta papok emlegetésével bővültek, én meg, ha lehet, még kíváncsibban vártam az istentiszteletet: vajon szóba kerül-e a hetedik parancsolat, és ha igen, Gyöngyvér asszony neve is elhangzik-e. Úgy igyekeztem ülni a kényelmetlen templomi padban, hogy jól láthassam a kovács családját. Apám a mise felénél nyakon is vágott, hogy mit mocorgok és miért nem ülök rendesen, de vállaltam a nyilvános megaláztatást is, csak hogy még többet tudjak meg a világ dolgairól. Benedek atya dörgő hangon prédikálta ki a folyamatosan káromkodó férfiakat (harmadik parancsolat), az ismeretlen tyúktolvajt, aki épp bennünket fosztott meg egy kakastól (nyolcadik és tizedik parancsolat), aztán kissé elszakadt a falu lakóitól, mert elkezdte szidni az izmaelita adóbérlőket (első parancsolat). Vagy három fertályórán keresztül úgy fröcsögött közvetlen a padunk előtt, hogy időnként meg kellett törölnöm az arcomat, amikor végre kiprédikálta egy vásározó jobbágy feleségét, aki nem átallott szőke hajú, világos bőrű gyereket szülni a férjének, pedig azt joggal nevezték a faluban Füstös Jóskának. A prédikáció ezzel véget is ért, és egy tapasztalattal ismét gazdagabb lettem.

Évente többször is előfordult, hogy a papunk nem egyedül, gyalog érkezett, hanem szekéren, és elkísérte Erazmus atya, valamint egy Márton nevű tíznagy tucatnyi lovasával egyetemben. Ilyenkor mindig a katonák érkeztek először, lezárták a falun átvezető út mindkét végét, és csak utána jöttek meg az egyház jámbor fiai. Erazmus atya láttán még az is hányta magára a keresztet, aki különben az Öregisten jelvényét viselte szakadt inge alatt, mert ez a derék, öles termetű pap nem ismert kegyelmet: ő volt a Szent Márton-i apát úr adószedője. Hányszor láttam, hogy az utolsó rejtett dénárt, az egy szem girhes tyúkot vagy vékányi búzát is elvette az Úr nevében, és legfeljebb annyit foglalkozott a nincstelenné válók sirámaival, hogy ha valaki túl hangosan könyörgött, még meg is botoztatta a katonáival. „Bántja a fülem a zaj”, szokta mondogatni, miközben sonkaujjaival vakargatta a mindig koszos csuhájából kibuggyanó szőrös, dagadt mellét, vagy kopott olvasójával a pálcasuhogás ütemére csapkodott a levegőbe. Még télidőben is gyakran megizzadt, amint kiguvadt szemmel számolta az ütéseket, és zsíros haján megültek az izzadságcseppek, vagy egymás után gördültek le a beretvával ritkán találkozó, ragyaverte arcán. Amilyen mocskos volt a kinézete, olyan sötét volt az is, ami kitöltötte a szíve helyén ásítozó űrt. Minden alkalommal kitágult, remegő, vérszagra áhítozó orrcimpákkal nézett végig a rettegve hajlongókon, és csak az alkalmat kereste Isten igéjének pálcával történő hirdetésére. Nem törődött vele, hogy valaki szent király szabadja, a szerviensek sem kerülhették el a sorsukat, amikor eljött behajtani azt, ami az Istené. Már akkor is inkább arra gondoltam, hogy Isten ebből semmit sem lát majd, viszont az apát úr annál jobban jár, de gyerekkoromtól nem várt bölcsességgel inkább befogtam a szám. Amikor bevégezte a munkáját, felpakolták a szekeret, ő pedig a bakra állva megáldotta és Isten szeretett gyermekeinek nevezte a falu lakóit. Nem foglalkozott a szemekből áradó kétségbeeséssel és gyűlölettel, inkább névadóját, Szent Erazmust emlegette, aki köztudomásúan az altesti fájdalmak elleni védőszent. Nem egy adószedés után hagyott hátra tucatnyi véres ülepet, így ilyenkor Szent Erazmusnak is sok dolga akadt…

Máskor a király adószedői érkeztek: hol kaftános, szakállsimogató izmaeliták, hol drabális, szőke sváb óriások, természetesen ők is lovas kísérettel. A falunak mindegy volt, ki jön, általában ugyanaz történt, mint Erazmus atya látogatásaikor: adószedésnek álcázott rablás és vesszőzés. Apám szerint Szent István királyunk törvénye úgy szólt, hogy akinek tízet adott az Úr, az adjon egyet az egyháznak és egyet a királynak. Az Ordasfán eltöltött évek alatt mindig az volt az érzésem, hogy sem az egyház, sem a király adószedői nem jeleskednek a számolás tudományában, mert a tizedet akár évente háromszor-négyszer is beszedték. Ilyen alkalmakkor éreztem igazán, hogy többek vagyunk, mint a falu más lakói: tőlünk senki sem kérte az adót. Apám – ha szegény is – nemesember volt. Csak egyszer próbálta meg Erazmus atya az adót behajtani rajtunk. Apám ekkor beballagott a házba, elővette féltve őrzött kardját, felvette régi bivalybőr vértjét, amely ki tudja, hogyan úszta meg a család lecsúszását, aztán kiballagott a templom elé, ahol már várta az adószedő és három katonája. És ami azután történt, egy életre beégte magát az emlékeimbe. Az eddig csak munkában látott apám úgy szétcsapott a katonák között, hogy mindhármat a lovához kötözve vitték vissza Szent Mártonba. A többi katona a faluvégről dermedten nézte végig az egészet, és egyikük sem mert közelebb jönni, hogy segítsen a bajtársaikon. Jól is tették, láttam, hogy apám nagyon dühös. Szinte szelíd mozdulattal csúsztatta a penge hegyét Erazmus atya torkához, és nyugodt, már-már baráti hangon kérdezte:

– Mit is mondtál, atyám? Kinek kell adót fizetnie?

A pap dermedten meredt a vérfoltos pengére, gyorsan terjedő nedves folt jelent meg a csuhája elején, és egy szó sem tudott kicsúszni a száján. Gyenge, nyüszítő hang szakadt fel belőle, a szája sarkában habos nyál buggyant ki: szemmel láthatóan nem vágyott a vértanúságra. Apám ugyanúgy folytatta a beszélgetést, ahogy elkezdte.

– Jegyezd meg, hogy véletlenül se téveszd el a jövőben: Ócsárd nembeli András úr vagyok, nemes a születésem jogán és az ország törvényei szerint. Őseim Árpád fejedelem oldalán ontották vérüket, a te őseid meg parasztok voltak valahol Németföldön. Te egy senki voltál, az is maradsz, én meg nemes vagyok, és egy nemesember nem fizet adót. Ha mégis ilyesmivel próbálkoznál, elmegyek egész a királyig, de előbb kimiskárollak, aztán lemosom a véred erről a pengéről. Ha őfelsége nem hallgatna meg, amit kétlek, akkor elmegyek a kunokhoz, akik között nagyon jó barátaim vannak, és ráviszem őket az apátság birtokaira. Szerinted mit tenne veled az apát úr, ha megtudná, mi vezetett uradalmának a pusztulásához?

Apám leeresztette a pengét, beletörölte a rajta lévő vért a pap köpenyébe, aztán nyugodtan hazaballagott. Többet nem volt bajunk az egyház adószedőivel, a király emberei pedig biztos hallottak valahol valamit, mert nálunk sosem próbálkoztak a sarc behajtásával.

Szóval, élveztem az életet, bár ahogy nőttem, apám egyre inkább befogott maga mellé segítségnek, és egyre kevesebb időm maradt a kóborlásra. Az adószedővel történt összezörrenés után arra is ráébredt, mennyire elhanyagolta a neveltetésemet, így amikor az egész napi munkától fáradtan hazaértünk, a fegyverforgatás fortélyaira tanított. Esténként a kemény tölgyfából faragott kardok tompa koppanásai és fájdalmas nyögéseim csalogatták a bámészkodni vágyókat a portánk mellé. Apám nem kergette el őket. Úgy tartotta, ha zavarnak a gúnyos megjegyzések és a nevetés, hamarabb vetkőzöm le ügyetlenségem, és jobban igyekszem a tanácsait megfogadni és a cseleit elsajátítani. Sokszor szűrtem át a fogaim között kemény szitkokat, de lassan ráéreztem a küzdelem ízére, és ahogy fogytak a kék foltjaim, úgy lettem egyre magabiztosabb. Mire betöltöttem a tizenegyedik évemet, izmaim megedzette a munka és az esti gyakorlás, apámnak pedig egyre több idejébe került, hogy kikerülje a „pengém” és pontot tegyen a támadásai végére.

A patakparton álló fűzfákból nagy, ormótlan pajzsokat készítettünk, amelyekről hamar megtanultam, hogy nemcsak védekezésre, hanem támadásra is kiválóak. Ha egy óvatlan harcost arcon talál egy – esetleg – vasveretes pajzs, biztosan kiköpi a fél fogsorát, talán épp a szétzúzott orra helyén keresztül. Apám minden alkalmat megragadott, hogy a pajzzsal való támadást is gyakoroljam.

Mindennap késő estéig tartott a küzdelem az udvarunkon. Ahogy mélyült a sötétség, úgy lettek egyre bizonytalanabbak a mozdulataim és úgy éreztem magam egyre kiszolgáltatottabbnak. „Nem jó harcos az, aki csak a szemeire hagyatkozik. Mi lesz veled, ha éjjel kell verekedned?” – mondogatta, és arra kényszerített, hogy folyamatosan hegyezzem a fülem és tanuljak meg nesztelenül mozogni. Csak amikor már teljesen kifáradtam az éjszaka céltalan döfködésében, akkor engedte meggyújtani a tűzrakást, hogy a tábortűz bizonytalan, rebbenő fényében folytassuk a kiképzésemet.

Lovagolni már korán megtanultam, igaz, öreg, pókos lábú lovunk nem állított komoly próbatétel elé. Most hosszú doronggal a jobb kezemben, balomon a nehéz tölgyfa pajzzsal próbáltam vágtára bírni táltos paripámat, inkább kevesebb, mint több sikerrel. Apám és Dusán, a rác rabszolgánk összeeszkábáltak egy körbeforgó, pajzsot és láncos buzogányt tartó figurát. Ha „kopjámmal” megböktem a pajzsát, az a lendülettől azonnal körbefordult, és ha nem vigyáztam, úgy tarkón vágott a buzogánynak kikiáltott homokkal teli bőrzsákkal, hogy szikrát vetett a szemem. Heteken át szédelegtem a nyeregben vagy épp a bámészkodók nagy röhögése közepette repültem le a lóról, mire lóháton is megtanultam vigyázni magamra. Amikor sorra vettem a kék foltjaimat, a zúzódásokat és a kisebb-nagyobb sebeket, úgy éreztem, apám igyekszik pokollá tenni az életemet, és nagyon is jól csinálja. Először gyűlöltem ezért, de ahogy teltek a hónapok, egyre ügyesebben mozogtam, izmaim megacélosodtak, és egyre jobban kezdtem magam érezni. Lassanként megértettem azt is, mit miért teszünk, és a gyűlölet átadta a helyét a hálának. Nem csak az erőm növekedett, de a magasságom is. Csodámra jártak a falubeliek, mert mire elértem a tizenharmadik évemet, már akkora voltam, mint a tizenöt-tizenhat évesek. Széles volt a vállam, kemény az izmom és a tekintetem. Észrevettem, hogy a faluban engem is kezdenek megsüvegelni éppúgy, mint az apámat, és nagyon büszke voltam magamra…

Sohasem tudhatjuk, a szerencse kereke épp merre fordul velünk. Erre az igazságra akkor még nem jöttem rá, de biztos vagyok benne, ha akkor apám nem gondol a jövőmre, nem éltem volna túl életem nehéz időszakait. Mind a mai napig hálás vagyok neki ezért, és remélem, lelke a túlvilágon meglelte nyugalmát, legyen az a keresztények mennyországa vagy az ősi magyar hit felsővilága. Én felnőtt, sokat megért fejjel inkább a felsővilágot választanám. A keresztény mennyország az Isten trónusához vezető lépcsőkön álldogálással és az Istent dicsérő énekek zengedezésével azt hiszem, sivár hely lehet. Örökkön-örökké dicsérni az Urat és semmi egyéb szórakozás: nem nekem való időtöltés…

Amúgy ha a keresztényeknek van igazuk, úgysem kerülhetek a mennyekbe, hisz öltem, cselt szőttem és pogányok között is éltem hosszú ideig, akiket ráadásul nagyon meg is szerettem. Viszont ha minden keresztény téved, és az istenük nem létezik, de igaza van a sámánoknak, akkor a felsővilág vár rám, és ott biztos nem öl meg az unalom. Tényleg, megölhet valakit a mennyországban az unalom? Hisz oda már úgy kerül az ember, ha meghal… Egyszer elmondtam ezeket a gondolataimat egy domonkos szerzetesnek, aki azt sem tudta, hogy megbotránkozzon vagy elszörnyülködjön rajtuk. Vöröslő fejjel és egyre emelkedő hanggal próbálta az eretnek gondolatokat kiűzni a fejemből, én meg annál jobban ellenkeztem vele, minél erősebben igyekezett elfordítani az istentelenségtől. A végén már az üvöltötte, hogy az egyház bírósága elé citál, és gondoskodik róla, hogy más embereket ne fertőzzek meg bűnös szavaimmal. Csak nevettem rajta, aztán úgy fordultam meg a lovammal, hogy a fara beletaszította az út menti latyakba. Fekve átkozódott, nekem még a vasderesem is tiszta szívből röhögött, aztán otthagytam ordibálni a sárban…

Az Úr 1301. esztendejének Boldogasszony havában2 töltöttem be a tizenharmadik évemet. A keresztény Isten, vagy épp az Öregisten, de az is lehet, hogy mindkettő, úgy döntött, hogy sorsforduló előtt áll az ország élete és az enyém is. Boldogasszony havát mifelénk szokták Fergeteg havának is nevezni, és ez alkalommal méltó is volt ehhez a névhez: kemény fagyokkal köszöntött be az új év. Karácsony környékén még esett az eső és a rá következő héten is enyhe volt az idő, de feltételezett születésem napjára olyan hideg és hófúvás csapott le az országra, hogy jéggé fagyott a világ. Feltételezett, mondom, mert se anyám, se apám nem volt biztos az időpontban, nem értek rá ilyen apróságokkal foglalkozni. Amikor egyszer a szérűn, munka közben megkérdeztem, hogy pontosan mikor jöttem a világra, apám értetlenül nézett rám:

– Minek az neked? Sok nagyúr van az országban, aki születésének évét sem tudja, nemhogy a napját. Legyen elég, hogy az Úr 1288. évében és Boldogasszony havában adott nekünk a Mindenható. Ezzel máris többet tudsz sok mihaszna nagyúrnál. Most pedig fogd meg azt a csépet, a kezed járjon, ne a szád!

Szóval, téli gyerek voltam, és születésem hava ismét a szokott arcát mutatta. A nagy hidegben időnként erős dörrenések hallatszottak az erdő felől, a fagy által szétrepesztett fatörzsek hangjai. A Vértes hegység farkasai lehúzódtak a hegylábi falvak közelébe, hátha a karmuk közé kaparinthatnak egy eltévedt lovat, ökröt, vagy épp embert. Éjszakánként ott szólt a kórusuk a falu körül, és senki sem mert kimozdulni a csekély védelmet nyújtó házak közül. A kemény időjárás hosszan kitartott, de ez nem akadályozta apámat abban, hogy tovább folytassa az okításomat. Néhány nappal Gyertyaszentelő Boldogasszony3 napja előtt épp a trágyadomb mellett gyakorlatoztunk, amikor ütemes patkódobogásra figyeltünk fel. Különösebben nem foglalkoztunk vele. Máskor is vágtattak át a falun hírvivők vagy dolguk után siető utazók, de nem csak ezért nem vettünk tudomást a dologról. Apám mindig azt mondta, hogy rangunk és származásunk kötelez bennünket. Nem állhattunk szájtátva a kerítés mellé, mint a jobbágyok többsége, hisz mégiscsak nemesek voltunk. Régen, a szerencsésebb időkben apámat is így bámulhatták a parasztok, és a büszkesége még most sem engedte, hogy idáig süllyedjen. Hallottuk, ahogy a dobogás egyre erősebb lett, de hirtelen megszűnt a zaj. A ló erőset horkantott, épp a házunk mellett, aztán csizmás lábak döbbentek a fagyott földre, és recsegni kezdett a hó: a lovas leszállt és felénk tartott. Apám, aki végig háttal állt az utcának, csak ekkor volt hajlandó megfordulni és megnézni magának a jövevényt. A középtermetű, hollófekete hajú és bajszú, nyílt tekintetű férfi vastag, bélelt bőrnadrágot, acéllemezekkel megerősített bőrvértet és nagy, fekete-fehér csíkos palástot viselt. Vörös rókamál süvegéből hosszú sastoll lengedezett, nehéz, kétélű kardjának tokját a nyergéhez erősítette. Tekintélyt parancsoló ember volt, az biztos. Egyenest felénk tartott. Apám arcán egy izom sem rándult, úgy nézte. Látszott rajta, hogy régebbről ismeri. Az idegen megfogta a kapu tetejét, de nem nyitotta ki, hanem halkan megszólalt:

– Adj’ Isten, András! Megismersz még?

Apám úgy lépett a kerítés másik oldalához, mint az alvajárók.

– Zsigmond, Letenyei Zsigmond, hogy az ördög rúgjon meg páros patával! – kiáltott fel, és a kerítés felett átnyúlva szorította meg a másik kezét. – Azt hittem, meghaltál a Zsitva melletti csatában!

– Úgy nézek ki? – vigyorgott vissza a jövevény, és ő is derekasan szorongatta apám kezét. – Nehéz sebet kaptam, amikor Kőszegi Péter szétverte szegény László király seregét, de túléltem. Te viszont nem voltál ott, és azóta sem hallottam rólad.

– Ej, mit álldogálunk itt a hidegben! – mordult fel az apám. – Gyere be! Szerényen élünk, de mindig szívesen látunk!

Egymás vállát átkarolva léptek a házba, messziről látszott, hogy két jó barát ismét egymásra talált. Én Zsigmond úr lovát kötöttem be az istállóba, egy öl szénát vetettem elé, a hátára meg nemezpokrócot dobtam, hogy meg ne fázzon az istentelen hidegben. Mire a szobába léptem, a vendég már az asztalfőn, apám helyén ült, és azzal a birkacombbal birkózott, amelyet reggel sütött anyám. Lopva megcsodáltam tőrének díszes markolatát, de aztán inkább a fülemet hegyeztem.

– Szóval, hol is voltál tizennégy esztendeje, a Nagyböjt harmadik vasárnapján4, amikor a Kőszegiek és Borsák egyesített csapatai tönkreverték a királyi hadakat? Ha ott lettél volna, talán okos szóval irányítani tudod László királyt, és nem vész el az egész Dunántúl…

Apám kesernyésen rázta meg a fejét:

– Egy ember nem állhat a görgeteg útjába. László önfejű volt, nem hallgatott senkire, el is veszített mindent, amit korábban visszaszerzett. De hogy kérdésed ne felejtsem: épp Kőszegen voltam, amit még a vereség előtt foglaltunk el a Kőszegiektől. Soha nem feledem Kőszegi Iván arcát, amikor kénytelen volt elvonulni családi fészkük alól. Én és az embereim fent röhögtünk a kapubástya kerengőjén, ők meg a falak alatt átkozódtak, aztán megszégyenülten elkullogtak. Azt hittem, végleg letörtük a szarvukat, de a Kőszegiek olyanok, mint a hidra, amiről gyerekkoromban mesélt egy vándordiák: ha levágod egy fejét, kettő nő helyette. A zsitvai vereség után királyi parancsra távoznom kellett a várból, és addig harcoltunk a Dunántúlt elözönlő pártütő csapatok ellen, amíg csak tudtunk.

1 Pannonhalma.

2 A hónapok régi magyar elnevezése: Boldogasszony: január; Böjtelő: február; Böjtmás: március; Szent György: április; Pünkösd: május; Szent István: június; Szent Jakab: július; Kisasszony: augusztus; Szent Mihály: szeptember; Mindszentek: október; Szent András: november; Karácsony: december.

3 Február 2.

4 Március 9.