I. fejezet

A KERUB-HÁGÓN ÁT

1.

A kavargó hószilánkok megannyi éles pengeként hasogatták arcukat. Szakadozott utazóköpenyeik cafatait sálként nyakuk köré tekerték, a csuklyákat pedig mélyen szemükbe húzták, hogy valamelyest védekezzenek a hideg ellen. Ettől leginkább kóbor kísértetekhez váltak hasonlatossá. A szinte járhatatlan ösvényen egyensúlyoztak, a csipkézett szélű sziklákat kerülgetve: imbolygó szellemalakok az égbe nyúló hegyek útvesztőjében…

Jeges szél zúgott a Kerub-hágó felett, s úgy tűnt, más szándéka sincs, mint hogy megnehezítse a csapat átkelését a Rif-hegyek nyugati nyúlványain. Viharnamur volt, a leggonoszabb fajta süvöltő szél, amit csak ismernek Nomádiában: ormoknak feszülő, alattomos és dühödt. „Morte putnim” – ahogy valamivel délebbre, a Dráva vidékén emlegetik: Utazók gyilkosa.

A lovasok kínkeservesen, a halál vékonyka mezsgyéjén araszoltak előre, nekifeszültek a szélnek, dacolva az arcukba záporozó kristálytüskés hópelyhekkel. De önmagában az is komoly erőfeszítésükbe került, hogy megpróbálták szemmel tartani az ösvény kanyarulatait a jégpára függönyén túl.

Egyetlen rossz lépés, és a szakadékba zuhannak.

Pedig nemcsak a viharnamurral kellett megküzdeniük: lovaik lábát véresre horzsolták az ösvény köves talajából sarjadó sziklakórók. Az állatok habzó pofájukat fel-felkapták a kantárszíjat rángatva, s idegesen szimatoltak bele a hideg éjszakába. Megérezték a pusztulás jeges leheletét, de már alig maradt erejük küzdeni az életükért. A hágó legmagasabb pontjához közeledve aztán furcsamód engedelmessé váltak, mintha végleg beletörődtek volna az elkerülhetetlenbe. Onnantól érzéketlen nyugalommal tűrték, hogy lovasaik tovább noszogassák őket végzetük felé.

Azok pedig fanatikus kitartással törtek előre. A helyükben már mindenki feladta volna.

Ők nem tehették.

Nem késlekedhettek, mint ahogy nem választhattak könnyebb útvonalat sem. Vezetőjüket, akit a nomád lovasok Hód agának neveztek, így is aggasztotta az időveszteség. Messze nyugatnak, végig a zord hegyláncok mentén kényelmes ösvény vezetett a nomád falvakon keresztül, a Csete nemzetség földjén. Csakhogy legalább két napjukba telt volna, míg megkerülik a Rif-hegyek legvadabb láncait.

Márpedig nem volt két felesleges napjuk.

Őrtüzek Lángjából vad vágtában indultak, s váltott lovakkal száguldottak a Kerub-hágóra vezető meredek kaptatóig.

Hód aga úgy döntött, hogy itt vágnak át a hegyeken: itt, ahol – ha fogcsikorgatva is – egy kis szerencsével átvergődhetnek fél nap alatt.

Nem rajta múlott, hogy nem így történt…

2.

– Messze van még?

A ráncoktól barázdált arcú öreg nomád inkább csak érezte, mintsem hallotta, hogy a mögötte küszködő lovas belekiáltott valamit a viharba. A hangot már foszlányaiban sem vitte füléig a szél.

Hód aga apró termetű lovas volt, arcát barnára cserzette a nap, s a hegyek közt fúvó örök szél. Nagy, kerek fejét nomád süveg fedte, gyér szakállát és bajszát a viharnamur cibálta, mint valami rakoncátlan zmok fattyú.

Hód aga hátrafordult nyergében, s ferde vágású szemével ráhunyorgott a hercegnőre.

– Azt kérdeztem, messze van-e még? – próbálta túlharsogni az ormok között őrjöngő szelet Ilora.

– Hogy messze-e?

Hód aga óvatosan visszahúzta lovát a hercegnőé mellé. Így már legalább hallotta is, mit kiált amaz, nem kellett azokról a bájos ajkakról olvasnia.

– Már régen fel kellett volna érnünk! – Aranyoskapui Ilora, az Erlau-ház utolsó, élő leszármazottja hófehér arccal, vacogva markolta lova kantárját. Kibomló dús fürtjeinek lángvöröse jobban kiemelte arca sápadtságát, mint valaha. Dühösnek, csalódottnak, és mindenekelőtt kimerültnek tűnt.

A nomád – akinek vén ösztöneit annyira nem tépázta meg a vihar, hogy ne hódoljon egy-egy percre a hercegnő szépségének, elvigyorodott, látva elcsigázott tekintetét. No igen… Érthetően türelmetlen a kis fenség!

Sürgősen meg kellett nyugtatnia: biztatóan Ilorára mosolygott, hegyes bajsza hirtelen a füléig szaladt. Csak azt sajnálta, hogy a lány igéző testét vaskos prémek s bélelt utazóköpeny takarták. Ha legalább nem látta volna azok nélkül is egyetlen, testhez simuló selyemköntösben, az új fejedelem oldalán, Őrtüzek Lángjában! Vagy ha ő maga nem számolna hatvan esztendőt! Vagy legalább, ha nem várna rá otthon, Ed sátorvárosában az ősz hajú Ineza! Akkor talán…

Talán…

De így…

– Nincs már messze, felség! – kiáltotta. Az ő hangja keresztülhasított a vihar dübörgésén és süvöltésén. Volt már benne gyakorlata: ezerszer megjárta a Kerub-hágót, úgy ismerte minden kövét, mint a tenyerét, megtanulta túlsüvölteni az Öregisten legveszettebb, viharzó szeleit is.

Az évnek ebben a szakában már nem borítja örök éj a Rif-hegyek nyugati vonulatait. Nekik azonban nem volt szerencséjük: estellvést érkeztek a hágó lábához, s Hód aga számításai szerint éppen hajnalhasadásra jutnak csak át a túlsó oldalra.

Feltéve, ha átjutnak valaha is…

Mert a hétpoklok összes ördögére, igaz, rég túl kellett volna haladniuk a veszedelmes szakaszon! De az ösvény egyre csak kanyargott tovább ebben az istenverte hóesésben, a viharnamur meg úgy süvített, mintha ezer sakált nyúznának a Rif ormai között!

– A lovak már nem bírják sokáig! – Hód aga bosszankodva fordult meg.

A nyomukban kapaszkodó dunavai lovagnak erőlködnie kellett, hogy utolérje őket. Pedig jó felépítésű, izmos harcos volt, akár nomádnak is elmenne. Csak hát a sebei! Az öreg előző este, a tábortűznél látta, mennyi vágás borítja testét. Kalandos útjuk lehetett, míg idáig elvergődtek, az bizonyos!

– Most nem állhatunk meg! – bökte oda az öreg. – Rögvest átérünk a túloldalra!

Ugrin lovag, Ugarri gróf fia azonban csak a fejét rázta: hosszú, aranysárga sörényébe fehér darát kevert a hóvihar. Ifjú évei dacára máris mély barázdák szabdalták arcát, csak fekete szemei parázslottak láztól, s dühtől égve.

– Rögvest! Ezt mondtad órával ezelőtt is!

No persze, vigyorodott el magában a nomád. Aggódik az úrnőjéért! Csak a vak nem láthatja, hogy az életét is odadobná érte!

– Ki tudja… nemsokára talán meg is teheti! – dörmögte a bajsza alatt, s a hercegnőre kacsintva előbbre ugratott. Előbbre, fel az élre, ahonnan beláthatta a meredély mindkét oldalát. Több száz öl szakadék erre is, arra is. Sötét árnyak hona, jeges, hófödte sziklahalmok, csipkézett kőtarajok zord erdeje mindenfelé. Aki egyszer letéved a hágón kanyargó ösvényről, aki egyszer, csak egy pillanatra is elveszti uralmát hátasa felett…

Hód aga valaha, vagy harminc téllel ezelőtt lemerészkedett oda, ahol a hó és a jég elillan a sziklák sipkáiról, s ahol szürke kórók nőnek, örök áldozatául a Rif alattomos szeleinek. Ott lenn, a tűhegyes kőormok árnyékában barlangok sötétlenek… S még lentebb titkos, föld alatti, tenger alatti tárnák nyílnak, melyek behálózzák az egész istenverte hegyi birodalmat.

Ember legyen a talpán, aki még oda is lemerészkedik! Hód aga erre soha nem vállalkozott. Megelégedett azzal, hogy kiismerte a hágókon, hegyi ösvényeken való átkelés minden fortélyát, az idefönn tomboló szelek szeszélyeit, a gyorsan változó csillagok konstellációit, tudva, melyik hová vezet innen, az isten háta mögül.

S tudta azt is: csak néhány fős csapat képes átvergődni a hegyek túloldalára. Éppen ezért nem kért több embert a hercegnő kíséretébe Zoltától – vagy ahogy a nomádok nevezik, Csete hercegtől –, bármennyire is ragaszkodott volna az hozzá. A Kerub-hágó ösvényén úgysem fértek volna el, a nagyobb számú csapat csak lelassította volna az átkelést.

Tizenhárman meneteltek hát csupán, s mintha minden lépésüknél megszállott démonok hada igyekezett volna feltartóztatni őket. Belefeszültek a szélbe, köpenyeik vadul lobogtak hátuk mögött.

Már nem jártak messze attól a helytől, ahol a hágó kiszélesedik, amikor elveszítették egyik emberüket. Sötét éj volt még, amikor az utóvédet alkotó nomád lovasok egyike üvöltve a mélybe zuhant.

Kiáltását hosszú percekig visszhangozták a szakadék falai.

Hód aga szitkozódva lesett vissza a válla felett. Egyetlen szót sem vesztegetett a harcosra: rajta már úgysem segíthetett. Sokkal kézenfekvőbb kérdések izgatták e percben: mindegyikük lovát alaposan megrakták különböző holmikkal, szerencsétlen párák ilyen súly alatt nem sokáig egyensúlyozhattak a meredély peremén.

– Dobjatok a mélybe mindent, ami fölösleges! – kiáltotta az öreg, s intett embereinek, hogy azonnal cselekedjenek. Pedig szükségük volt valamennyi holmijukra: a bőrbe bugyolált csomagok java része fegyvereket és élelmet rejtett. Társuk kiáltásának utolsó foszlányai még el sem ültek a vidék felett, amikor a málhák leröppentek a hátasokról.

Ilora kisöpörte szeméből a havat és vörös fürtjeit, s aggodalmasan Ugrinra pillantott. Tekintetük találkozott: a lovag oldalra kapott, a nyeregkápa mellett csüngő nehéz málhához, hogy megbizonyosodjon róla, ott van-e még, ahová erősítette.

Ott volt.

Még Őrtüzek Lángjában csomagolták vaskos prémekbe, hogy ne érje baj a hosszú, viszontagságos út alatt.

– Ezt nem! – kiáltotta a szélbe Ilora, amikor Hód aga mellé léptetett. – Ezt magunkkal visszük Aranyoskapuba!

– Tudom! – Az öreg nomád egyáltalán nem látszott meglepettnek. – Csete herceg parancsba adta, hogy vigyázzunk rá!

– Messze vagyunk még?

– Nem tudom, felség! Rosszat sejtek! Már rég el kellett volna érnünk a hegyhátat!

– Eltévedtünk?

Hód aga ferde vágású szemében különös fény izzott fel.

– Nem hiszem, felség! Nézze! Ott!

Amott, az ormok felett egyre terebélyesebben gomolygó felhő kélt, fekete, mint a fonadékká feszülő éjmocsár. A szél hátán haragos gyorsasággal sodródott feléjük, tekergőző fodrait kiterjesztve a hegyek fölé.

– Gadur felől sodorja a hegyeknek a viharnamur! – vicsorgott az égre Hód aga. – Nem láttam még ilyet, felség!

– Ne törődjünk vele! Ha átérünk a túlsó oldalra, minden könnyebb lesz!

– Nem érünk át. Mindjárt ideér! Könyörtelen vihar kerekedik belőle, meglásd, felség!

– Akkor mit tanácsolsz? – kérdezte aggodalmasan Ilora. – Visszafordulni botorság volna!

– Nem is arra gondoltam! Ha továbbmegyünk, rögvest elérjük a Kerubgödröt! Ott letáborozhatnánk, amíg el nem vonul a förgeteg!

– Kerubgödör!… – suttogta maga elé Ilora. – Biztonságos hely az?

Hód aga a fejét rázta.

– Nem, fenség – körbemutatott –, de ez sem az!

Mellettük kétoldalt, a feneketlen mélységből panaszos nyüszítés kelt.

Valami ébredezett a sötétben.