Első fejezet

A WAGENBURG

1.

A VÁG FOLYÓNÁL, MAGYARORSZÁG
A. D. 1434, SZENT MIHÁLY HAVA1

Hunyadi lovasai még a sűrű erdőben csörtettek, amikor a kun előőrs kivágtatott a fák közül, és keresni kezdte a legalkalmasabb gázlót a folyón. Nem volt vesztegetni való idejük, mert Jankó úrfi parancsba adta, hogy még napszállta előtt be kell érni a menekülő huszitákat. Kamonyai a fejét ingatta, mikor ezt a rendelkezést meghallotta. A szekérnyomok egyértelműen elárulták, hogy a csehek majd félnapi előnyre tettek szert, és túl gyorsan porzanak harci szekereikkel ahhoz, hogy utolfogják őket, mielőtt leszáll az éj, vagy – ami még ennél is fenyegetőbb lehetőségnek tűnt – mielőtt elérik Nagyszombat falait. Oda aztán nem mehetnek utánuk: a város két esztendeje a husziták igáját nyögte, ott az átkozott, rabló horda biztonságban érezheti magát.

 – Gyerünk! Gyerünk! Gyorsabban, legények! Utolérjük őket, meglássátok!

Már az erdő szélén arcukba csapott a Vág bágyadt lehelete. Forró szél borzolta a folyó színét, hullámráncokat vetve a víztükörre, felröppentve a posványos parton zsongó szitakötőket, vízbe ugrasztva a széles lapuleveleken tikkadó békákat. A fák közül sorra, egymás után paripák vágtattak elő, s vetették bele magukat a folyóba. Hideg víz fröccsent szerteszét, s a nádas, a zsombékos egyszeriben felbolydult. Amikor a páncélos vitézek kizúdultak a sűrűből, az előttük nyargaló kun felderítők kerecsensólyomtollas kucsmái már a Vág közepén billegtek. Az olajbarna bőrű harcosok egymással versengve nógatták hátasaikat a túlsó kaptató felé.

Amikor Hunyadi emberei élén kivágtatott a Vág partjára, a délutáni napfény arany pászmákkal ragyogott végig míves páncélzatán, s ugyanezen diadalmas napfény villant meg fekete szemében, ahogy pillantását végighordozta a túlsó part mezőin. A bőrzekés kun meg a farkasprémes székely és szürke vasba bújt magyar lovasok közt mintha maga Csaba királyfi ugratott volna elő, napsugarakba öltözve, aranyló sisakján kerecsentollakkal, vállán hófehér köpennyel.

Sárkány megrázta magát, s mellső patáival a Vág habjaiba kaszált.

– Gyorsan! – kiáltotta Hunyadi. – Tovább!

Innen jól láthatta az erdőből előcsörtető lovasait. Kimerültségnek nyomát sem érezte, pedig két napja múlott, hogy Komáromnál átkelt csapatával a Dunán. De már nem volt megállás: az üldözés, a hajsza izgalma a hatalmába kerítette éppen úgy, ahogy odahaza, a Kudzsiri-havasokban, mikor medvét, toportyánt hajtott Ivánnal. Különbség csak abban mutatkozott, hogy most nem vadakra lesett, hanem ember-fenevadakra.

– No, lám csak, Simon bátyám! Mégis nekem lészen igazam! Még máma beérjük őket!

Kamonyai, aki a kíséret többi tagjával csak most ügetett elő az erdőből, futó pillantással felmérte a husziták néhány megmaradt, elmosódott szekérnyomát. Nem messze, a túlparton templomtorony füstölgött gyászosan: az a csöpönyi káptalan lesz bizonnyal. Órákkal ezelőtt jártak erre a csehek, s úgy tűnik, ahogy a káptalant felgyújtották s kifosztották, délnek fordultak, hogy a semptei várrom felől, északról rohanják le Szeredet… E percekben már ott lehetnek, s a városkát prédálják…

Kamonyai rosszallón a vén Matkóra nézett, aztán csak morgott magában valamit. Jól ismerte Jankó makacsságát, s tudta, hiába beszélne is ellene bármit, ha Hunyadi úrfi a fejébe vette, hogy kiirtja ezt a haramiabandát, akkor az úgy is lesz, még ha az ördög maga mászik is elő kénköves bugyraiból, s emel elébük hegyeket akár a Vág és a Dudvág lankás mezeire…

A parton, nem messze tőlük még ott meredeztek a husziták jelzőkarói, ahol kijelölték a szekerek átkelésére alkalmas pontokat. Jól látszottak a két szélső sor, a krajni számára levert karók, s köztük a közbülső szekérsorok, a placni átkelősávjai. A csehek nem bíbelődtek a karók összeszedésével, mert nagyon is tisztában voltak vele, hogy a magyarok a nyomukban vannak. Azt persze nem sejthették, hogy ez nem a király serege vagy Rozgonyi háromezer fős dandárja, s még csak nem is Pálóczi püspök ötezer fős nádori bandériuma. Ha sejtették volna, hogy mindössze ötven nehézpáncélos lovas, és még annyi bőrvértes, íjas kun és székely vágtat a nyomukban, bizonnyal nem futnak tovább oly serényen, hanem röhögve szembenéznek velük, hogy leszámoljanak üldözőikkel.

De hát az meg sem fordult a fejükben, hogy alig száz lovas ily kitartóan, ádáz elszánással verekszi magát mind közelebb hozzájuk. Mindössze száz lovas! Akik két álló napja nyeregben voltak, két nap és két éjszaka hunyásnyit sem aludtak, csak vágtattak, egyre vágtattak, mintha ezzel az apadhatatlan lendülettel akarnák földbe taposni a huszitákat.

Ez a lendület tévesztette meg a cseheket. Amikor előző nap azt észlelték Nyitra városához közeledve, hogy hatalmas porfelhő kerekedik az ivánkai országút felől, az osztag parancsnoka, Vilém Kupsa nyomban kiadta az utasítást a szekerek megfordítására. Nyitra várhat! Majd legközelebb kifosztják! Most ajánlatosabb a futás!

Mióta Lipanynál a katolikus német és cseh urak megverték a táborita testvéreket, bizony nehéz idők jártak a lázadó csehekre. A huszita ügy veszni látszott, de annyira azért még nem volt veszve, hogy rögvest a vesztett csata után az egyik megfutamodó táborita seregtest be ne törjön megint szép Magyarországba. Liptó, Nyitra, Pozsony vármegyék nyögték megint az igát, mint már annyiszor. A táboriták nagyszombati sáncaik mögül újabb és újabb zsákmányoló hadjáratokat indítottak szerteszét. Zavartalanul tehették: a magyar urak csak igen nagy késlekedéssel, félszívvel állítgatták fel bandériumaikat, hogy elejét vegyék a dúlásnak. Nem volt az országban király, ki a költségeiket megtérítette volna, minek erőltették volna hát magukat? Egy, csak egy akadt közülük, ki nem csak ígérgetett, de cselekedett is. Sebesen összeállította csapatát, s Pálóczi érsek hívására szélvészként északra sietett távoli birtokairól.

S a sors úgy hozta, hogy Hunyadi János éppen belebotlott Kupsa Nyitrát fenyegető szekérkaravánjába. Nem akárki volt ám ez a Vilém Kupsa! Borotini Blaskónak, Nagyszombat cseh kapitányának, a néhai prágai hóhérnak a jobbkeze, maga is könyörtelen, zsákmányéhes szörnyeteg. Nem kedvelték még a táborita testvérei se, ellenségei pedig egyenest rettegték nevét.

Éppen Hunyadinak való falat!

Hanem, ahogy Vilém Kupsa éles szemű cseh katonái megpillantották a dél felől, Érsekújvár irányából közelgő porfelleget, nyomban menekülőre fogták a dolgot. Két álló nap futottak a csaknem ötven, zsákmánnyal és foglyokkal megrakott szekérrel vissza, Nagyszombat felé. Hunyadi lovasai egy leszakadt seregrészt találtak csak Molnosnál, s nyomban rájuk vetették magukat. A rablásba, fosztogatásba merült táboriták fel sem eszmélhettek meglepetésükből, máris a másvilágra zavarták őket a székelyek meg a kunok, nem sok munkát hagyva a későn előrobogó páncélos vitézeknek.

Hunyadi legényei kiszabadították a foglyokat és szétosztották a környékbeli falvak népe közt a szekereken talált koncot. Megpihentek akkor, de egy éjszaka elegendőnek bizonyult, hogy Vilém Kupsa főhada a negyven-egynéhány megmaradt szekérrel jókora előnyre tegyen szert.

Nem baj! Hunyadi villámló tekintettel fürkészte egyre az ég alját. Nem hagyjuk őket visszafutni Nagyszombatba! Mindet kardélre hányjuk, legények! Mindet! Meggondolják majd ezután a cseh kutyák, hogy magyar falvakat fosztogassanak!

Pusztakürt közelében be is érték Kupsa leszakadó utóvédjét, és valósággal a földbe tiporták valamennyit. Annyi idejük se maradt azoknak, hogy kivonják kardjukat, vagy elsüssék szekerekre erősített ágyúikat. Vas- és húscafatokra tiporták őket Hunyadi lovasai, s már száguldottak is tovább. Onnantól Kupsa nem kételkedett benne, hogy legalább hatezer vértes lohol a nyomában, eggyel sem kevesebb. S ahogy a csehek menekültek, úgy értek mind és mind közelebb Jankó fiai. A husziták zsákmánnyal megrakott szekereket hajtottak, Hunyadi lovasait csak a nehéz páncélvért húzta – a kunokat, székelyeket könnyű nyári szellő repítette.

Még néhány óra…

– Még néhány óra, s napnyugta előtt beérjük őket!

Hunyadi fáradhatatlanul vágtatott, s nyomában zokszó nélkül robogtak hű lovasai. A vadászat izgalma mindőjükre átragadt.

– Még néhány óra! Napnyugta előtt!

A Vág túlpartján épp csak annyit pihegtek, hogy bevárják a maroknyi had végét, s már száguldottak is tovább. A nyomokból látták, hogy a husziták ezúttal megkerülték Szeredet, s egyenest a farkashidai átkelő felé hajtottak. Bizonnyal úgy hiszik, hogy a Dudvágon átkelve biztonságban lesznek már. Csakhogy nem kelnek át! Egy sem kel át élve!

Hunyadi hátrakiáltott legényeinek:

– Aki Vilém Kupsát levágja, öt aranyat kap!

Nagy Antal hadnagy székelyei ujjongva nógatták sebesebb vágtára lovaikat. Öt arany nagy pénz! És Hunyadi János mindig megtartja ígéretét!

Csak Kamonyai motyorgott rosszallón magában. Fene megette azt az öt aranyat! A csapatban nem akadt lélek, még a félpogány kunok közt sem, aki le ne vágta volna ingyen is a beste Kupsát! Hát nem vágtattak-e keresztül négy-öt kifosztott magyar falun? Hát nem látták-e saját szemükkel a felperzselt jobbágykunyhókat, a kardélre hányt, nincstelen parasztokat, a megerőszakolt nőket és a vasvillahegyre döfött csecsemőket? Nem kell ahhoz öt arany, hogy bármely legény kész örömmel szorítsa ki a szuszt az átkozott huszitából!

2.

Amikor aztán a távolban feltünedeztek Farkashida viskói, a poros országúton megpillantották végre a leghátsó harci szekereket. A kun felderítők nem vártak külön parancsra, nagyokat kurjongatva vágtattak előre, s villogó szablyákkal rontottak neki a sor végének. Mielőtt azonban beérték volna, a hátsó szekérből tompa morajlással ágyúlövés akasztotta meg őket.

A kunok villámló tekintettel visszafordultak, hogy bevárják Hunyadi vérteseit. Mire azok befutottak, Farkashida már lángokban állott.

– Felsorakozni! – adta ki a parancsot Jankó, mikor látta, hogy a husziták kapkodva megkezdték a falu kifosztását. – Azt hiszik, jóval többen jövünk, azt hiszik, mink csak az előőrs vagyunk! Úgy hát nekik rontunk, legények! Senkinek se kegyelmezzetek!

Kamonyai zord vicsorral igazította meg sisakját. Két nap vágta után a lovaik térde már beléremegett a várakozásba, de annyi erő azért maradott bennük, hogy habozás nélkül nekiröpítse őket a cseheknek! Éles sikolyokkal röppentek ki a hosszú, egyenes lovagkardok a görbe, törökös kun szablyák hüvelyeikből. Inas férfiujjak kerestek fogást a harci buzogányok, fejszék nyelén, a kardmarkolatok zsinórzásán, napszítta arcok fordultak vérszomjas dühvel a falu fölött bodorodó, zsíros füstfelleg felé.

– Iván! Vissza, hékás! Te itt maradsz mellettem! – mordult öccsére Jankó, mikor látta, hogy az elfoglalja helyét a kunok támadó ékének első sorában.

– Eressz előre, bátya! Ott a helyem, ahol…

– Azt mondtam, itt maradsz! – Hunyadi szeme vadul villant, s Iván tudta, hogy vitának itt helye nem lesz.

– Rosszabb vagy, mint jó anyánk! – dörmögte maga elé, miközben elfoglalta helyét Kamonyai és Székely Tamás között, közvetlen a vezér mögött. Utóbbi is rokonjuk volt, Hunyadi húgának, Erzsébetnek és Szentgyörgyi Székely Jánosnak a fia: ő hordozta újabban a família fekete hollós harci zászlaját.

Jankó nagyot fújt. Tudta, nagyon is jól tudta, hogy nem kell féltenie Ivánt: nem látott még ilyen jó lovast, ilyen kitűnő harcost sem Itáliában, sem Magyarhonban. A hunyadi oláh kenézek (és főképp leányaik) a tenyerükön hordozták, a király német zsoldosai tátott szájjal ámultak íjásztudásán, kopjavetésén, ördöngös ügyességén, ahogy a nyeregben forgolódott, a kunok meg, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, egyenest maguk közé valónak tekintették. Esténként Iván a kunok tüzeinél melegedett, a kunok étkeit ette, a kunok hősi énekeit hallgatta, s itta magába a komisz kumiszukkal együtt. Megtanulta a nyelvüket is, tökéletesen, ahogyan még atyjuk, Vajk sem beszélte soha. Iván újabban kun módra öltözött, varkocsait is kun módra viselte. Csakhogy Jankó azzal is tisztában volt, hogy nem állhatna édesanyjuk elé, ha Iván öccsének csak a haja szála meggörbülne. Márpedig széles e világon nem akadt, amitől s akitől Hunyadi János félt volna, sem a török, sem a huszita, de egyvalakitől mégis félt: Morzsinai Erzse nagyasszonytól!

– A kunok megrohanják a szekérsor végét! – kezdte Jankó, amikor a hadnagyok izgatottan körébe gyűltek. – Vigyázzatok, legények, ne menjetek egész közel a szekerekhez, mert lependerítenek benneteket a cséphadaróikkal meg a kaszáikkal! Nyílvesszőt mindenkibe, akit megláttok a szekérpalánkok fölött! Felszáguldtok a szekérsor elejéig! Elálljátok az útját nyílzáporral, csákánnyal, amivel csak lehet. Csak nehogy meginduljanak megint! Akkor bevártok minket, mi majd megbontjuk a sort a vértesekkel. A lényeg… – Hunyadi figyelmeztetőleg felemelte vaskesztyűs mutatóujját. – A lényeg, hogy ne tudjanak megint nekieredni! Maradjanak csak ott, ahol vannak: a házak között, és semmiképpen ne jusson idejük szekértáborba kanyarodni! Megértettétek-e? Ha ezt nem engedjük, végezni tudunk minddel, mire leszáll az est!

A hadnagyok, Nagy Antal és Lőkös János pirosló orcával bólogattak. Hej, már indultak volna, már száguldottak volna: szablyáik vért szomjaztak, minden porcikájuk remegett a bosszúvágytól.

– No, legények! Mutassuk meg a zsiványoknak, hol lakik a magyarok istene!

Az ifjú Székely Tamás türelmetlenségtől reszkető kézzel kibontotta a harci zászlót, s hagyta, hogy a Dudvág felől fúvó szél belekapjon a Szilágyi Erzsébet nagyasszony által hímzett gyönyörű selyembe. A fekete holló, csőrében az aranygyűrűvel, ott csattogott a sisakok, s kerecsensólyomtollak sora felett.

Hunyadi kihúzta magát a nyeregben. A Sforzától kapott vértet viselte, az aranyozott sisakot, minek forgóján a legékesebb kerecsentollakat lengedeztette a szél. Jankó a lángoló falut figyelte. Arca szikárabb, beesettebb lett az utóbbi időben, s mélyültek azok a markáns vágatok is az arca két oldalán, a pofacsont alatt. Mélyültek a ráncok a homlokán, különösen, mikor valamit forgatott a fejében, mint éppen most is. Hollófekete haja sötét zuhatagként omlott a vállára. Vad, villámló tekintete vészjóslóan fürkészte a husziták tombolását.

A falu felől hangzavar támadt, éles fájdalomkiáltások, a viskókba szorított fehérnép sikolya, gyermekek sírása, férfiak dühödt üvöltése, s mindebbe dévaj röhögés vegyült: a fosztogató husziták harsány nyerítése.

Hunyadi kivonta pallosát és kieresztette a kantár szárát.

A csehek súlyos hibát követtek el, amikor rárontottak a falura, csak mert azt hitték, kisszámú felderítőcsapat érte be őket. Amíg a főseregnek nyoma sincs, ráérnek hát fosztogatni! De hát kell ide fősereg? Egy gyors lovasroham, az kell csak! A huszita szekérkaraván ellen az az egyetlen idvezítő mód! Nem szabad várni, időt engedni nekik a felkészülésre, a táborba kanyarodásra. Csak rájuk! Egyenest a nyakukba! Mint a förgeteg!

– Készen álltok, legények? – mordult hátra Jankó. – Akkor hát rajta!

Aranyozott sarkantyúját Sárkány véknyába vágta. Vértesei, s szilaj székely, kun lovasai feldübörögtek nyomában.

Ebben a pillanatban valahonnan oldalról váratlanul kürtszó harsant.

– Jankó! – kiáltotta Kamonyai, miközben visszarántotta a lovát. – Nézzed!

Hunyadi bosszúsan engedelmeskedett a kürtszónak, mely Zsigmond seregének regulája szerint megálljt parancsolt mindőjüknek. A lovaik által felkavart porfellegtől először semmit sem látott. Várni kellett, hogy elüljön. Ám akkor, nem messze tőlük, a mezőn széles karéjban elterülve kisebb hadsereget pillantottak meg. Mácséd irányából közeledtek kényelmesen, ráérősen.

Jankó felemelt jobbal parancsolta lovasainak, hogy tüstént álljanak meg. A legények dühödten fékeztek le, s gyűltek Hunyadi köré.

– Ki az ördög ez? – sziszegte Iván. – S miért kürtöltetett visszát?

Kamonyai sápadtan kinyújtotta karját.

A közeledő magyar seregtest felett Zsigmond árpádsávos harci zászlait és az Újlaki-bandériumok fehér tornyos lobogóit csattogtatta a szél.

1 Szeptember.