ELSŐ IGAZSZÓLÁS

BEAVATÁS

ELSŐ ROVÁS

Van egy határozott emlékem hároméves koromból, ahogy az Itil-parton1 felmászom egy vadkörtefára. Valaki körteszüret végeztével a fatörzsnek támasztva otthagyta a létráját, és kihasználtam a lehetőséget. Mentségemül szóljon, gyermek voltam és tudatlan, aki nem érzi a veszély mértékét. Anyám egy pillanatra nem figyelt oda, és elkódorogtam mellőle.

Rögvest nekiindultam a magosságnak, a kéklő égnek.

Csábított a létra. Ellenállhatatlan kényszert éreztem, hogy felmenjek rajta a napsütötte égig, és azon is túl. Tekintetem egy kósza bárányfelhőre szegezve, tágra nyílt szemmel indultam felfelé.

Az én létrámon.

A negyedik vagy az ötödik foknál járhattam, mikor anyám élesen felkiáltott:

– A gyerek!

Ugrottak az emberek, szaladtak, hogy mentsék az életemet. Valamelyik nővérem a derekamnál fogva elkapott, és gyorsan átadott a futva érkező anyámnak.

Édes szülém keservesen zokogott, karjába zárt és nyálasra csókolta arcomat.

– Nem szabad felmászni, kicsim! És ha leesel? – Mivel anyám elsírta magát, a kisebbik nővéreimnek is gyorsan megkönnyesedett a szeme.

Állt ott egy Rugon nevű férfi, aki különös dolgot mondott azon a napsütötte délutánon. Szavait anyámhoz intézte:

– Menne már felfelé, asszonyom. Hajtja a vére…

Nagy csend lett a szavaira.

Amíg élek, nem felejtem el azt a tekintetet, amivel anyám erre a Rugonra nézett. Ajka remegni kezdett, bal szeme alatt fehér vonallá szűkült a korbácsütés nyoma, amely fiatalkora óta csúfította arcát. Magához szorított és szaladt velem a lovakhoz.

Csak évekkel később tudtam meg, hogy apám még aznap este megkereste Rugont, és istenesen elverte egy méretes karóval.

Apámat Csakónak hívták. Megkeseredett emberként élte az életét. Amióta eszemet tudom, kardokat és nyílhegyeket kovácsolt. Nehéz mozgású, testes emberként emlékszem rá. Akárhányszor felidézem magamban az alakját, minden alkalommal egy izzadt arcú óriást látok magam előtt, aki reggeltől estig az üllő fölé görnyed.

Volt egy nagy hibája az apámnak.

Ami rugalmasság lakozott benne, azt alighanem hiánytalanul belekalapálta azokba a kardokba és szablyákba, melyek szép sorjában kikerültek a keze alól. Talán ezért volt hajthatatlan és makacs egész életében, amíg újra nem találkoztunk. Nem is vitte sokra, csatában is csak egyszer járt…

Elbeszélésemben az időpontokat a Város alapításának évétől számolom.2 Így napnál is világosabb, hogy mikor történtek a nevezetes események.

Tehát apám az 1127. évben, alig tizennyolc évesen elkísérte Balambér főkirályt a keleti gótok elleni hadjáratára. Átúsztattak a Tanaiszon, majd a pantikapaioni szoroson keresztül behatoltak a tauriszi félszigetre. Győztek. Nem is akárhogy. Olyan dicsőséges diadalt arattak, hogy a gót király, a büszke Ermanrik, római szokáshoz hűen nem átallott saját kardjába dőlni.3

Apám szándéka szerint gazdag, húszlovas emberként kívánt visszatérni a háborúból. Ám a hunok istene másképp rendezte a sorsát: nyomorékká tette, és úgy küldte vissza a szülőföldjére. Egy szerencsétlen lándzsadöfés miatt a bal lábát soha többé nem tudta egyenesre nyújtani.

Az Egek Ura4 úgy döntött, Uzgon fia, Csakó, örökre kovácsmester maradjon. Ám amit reményben elvett tőle Tauriszban, azt tehetségben bőséggel visszaadta neki a fújtató mellett. Apám nagyon jó kardokat kovácsolt, csudájára járt a fél világ.

Egy hosszú hajfonatos Rika nevű lány is csodálta őt. Álló nap illette magát a kovácsműhely előtt, nem mulasztott el egyetlen pillanatot sem, hogy szóba elegyedjen a jóképű férfival.

Ő lett az anyám.

– Márpedig az én lányom nem fog hozzámenni egy sánta kovácshoz! – üvöltötte Csörge nagyúr. Felpattant és felborította a kecskelábú asztalt.

A szláv szolgák rémülten rohantak ki az oszlopos-kapcsos előrészbe, csak Rika anyja és a lány maradtak odabent a szálában. Az anya nem mert mozdulni, a lány pedig nem tudott. Apja szorosan tartotta a copfjánál fogva.

Apám odakint állt a zuhogó esőben Csörge úr sátra előtt. Három gyönyörű hátasló kötőfékjét tartotta a kezében, kettőt ajándékba hozott Rika apjának. A legszebb hímzett mellényét viselte; kiöltözött a leánykérésre, ahogy a hunoknál illik. Tapodtat sem mozdult, férfiemberként állta a sarat, akár a vihar sorozta Itil-parti jegenyék. Csörge ordítása oly’ erősen kihallatszott, hogy még a szűnni nem akaró égiháború dörrenései sem nyomhatták el a lelkében dúló harag kitöréseit.

– Rangon alul nem fog házasodni! Inkább vakuljak meg, minthogy a sánta kovács sátrában lássam!

A családi visszaemlékezések szerint Rika azt felelte apjának, hogy „nekimegy a folyónak, ha nem mehet hozzá Csakóhoz”.

Csörge egy bősz üvöltést hallatva ellökte magától.

Előkapta ruhaöve mögül a korbácsát, és odavágott vele Rika arcának. Úgy ütötte meg a tulajdon vérét, mint egy utolsó senkit. Ha kicsivel feljebb sújt, kicsapja a lánya szemét.

Lett nagy jajveszékelés.

Az asszony összeszedte minden bátorságát. Kezét kitárva, óvón ugrott férje elé, hogy testével védelmezze földre zuhant, zokogó lányát.

A fél falu ugyan odakint toporgott a sátrak előtt, de nem akartak beavatkozni. Féltek. Ha rajtuk múlik, Csörge agyonveri mindkét nőt.

Apám a semmibe révedőn állt a zuhogó esőben. Aztán szép nyugodtan, rezzenéstelen arccal előhúzta a kardját. Mégiscsak a szerelmét gyilkolta odabent az elvakultság.

De indulatát megfékezte egy határozott kézmozdulat.

Meghökkenve emelte tekintetét a karját markoló, kortalannak látszó férfira.

– Hiba lenne, fegyverkovács – mondta a szúrós nézésű, fekete szakállú ember. Egy rovásjelekkel faragott, hosszú botra támaszkodott.

– Ki vagy te? – kérdezte tőle az apám.

Észre sem vette, hogy a kardot markoló keze egész a válláig elzsibbadt. A gyilok sárba hullt. Az sem tűnt fel neki, hogy a falu népe szélsebes rémülettel menekült vissza a sátrába. Csak úgy csapódtak sorra serényen a bejárati takarók.

Az ismeretlen nem válaszolt. Még mindig fogva tartva apám kezét, Csörge úr sátra felé fordult. Szavait ahhoz intézte. Lassan, megfontoltan szólt.

– Vidd a lányt Balambér főkirály városába. Telepedjetek le a fapalota közelében, elkél ott a jó kovács. Rika hűséges asszonyod lesz, és sok gyermeket szül majd neked. Ámde a hetedik gyermek engem illet. Halld szavam! Azon a napon, amikor a hetedik gyermek a hetedik esztendőbe lép, eljövök érte, és magammal viszem. És te nem ellenkezel, fegyverek kovácsa.

Hangjából erő áradt. Olyan ember volt, akinek hatalma van a világ történései és az emberi sorsok fölött.

Szavai úgy itatták át apám lelkét, mint száraz homokot a nyári zápor.

Egész testében remegni kezdett, és térdre hullott a sárban. Furcsán, féloldalasan térdelt a rossz lába miatt, s még meg is kellett támaszkodnia az egyik kezével.

– Sámán…

Az idegen szótlan maradt. Ellépett apám mellől, és ugyanolyan titokzatosan távozott, ahogy megjelent. Az eső függönye kisvártatva összezárult távolodó alakja mögött.

Szemhunyásra rá félrecsapták a sátor bejáratát, és Csörge szabályosan kirúgta vérző arcú, zokogó lányát az előrészből.

Rika elterült a sárban térdeplő férfi előtt.

– Takarodj a szemem elől! Többé nem vagy a lányom! Takarodjatok! – süvöltötte túl a vihar tombolását Csörge úr. Egyszerre három embernek kellett visszatartania.

Ha nem fogják le a szolgák, én most nem vagyok, mert minden bizonnyal megöli leendő szüleimet.

Apám feltápászkodott, és felsegítette a sárból Csörge úr kitagadott lányát.

Nem szóltak egymáshoz.

Apám nyeregbe ültette anyámat, aztán felült mögé és megindult előre a vakvilágnak, felfelé az Itil mentén. Vitte magával a lovakat is.

Soha többé nem tértek vissza a szülőfalujukba.

– Fiad született!

A kovács nem szólt semmit, fel sem nézett az üllőről. Fordított egyet a vörösen izzó pengén, s kalapálni kezdte a vasat. A segéd tovább szította a tüzet, de az sem nézett máshova, csak a munkára.

A vénember a nyitott műhelyajtóban állt.

Odakint nagy volt a sürgés-forgás, lovasok gyakorlatoztak a nagypalota körül. Mindenki örült a gyógyírként simogató tavaszi napsütésnek, amitől életre kélt, ragyogott a világ. Kurjongatás, lónyerítés és gyermekzsivaj hallatszott a vénség háta mögül.

– Hallod-e, amit mondok?

– Hallom – felelte az apám.

– Nem is örülsz?

Apám kezében egy röpke pillanatra megállt a kovácskalapács.

– De igen. – Fordított egyet a vason, s folytatta a kalapálást. – Már hogyne örülnék…

– Fura ember vagy te. Tíz év alatt hat lányod születik, hetediknek végre fiad lesz, és csak a vállad rándítod? Nem értelek én téged. Miféle hun ember az ilyen?

– Amilyenné az élet tette…

A vénember legyintett és elment.

Apám kikalapálta a pengét, megedzette, és odatette a többi mellé.

– Menj haza! – mondta fáradt hangon a segédjének.

Megmosta a kezét, s a hátsó ajtón keresztül elhagyta a műhelyt.

Átbicegett az udvaron.

Sokan álltak odakint, férfiak és asszonyok. A fehérnép közt nem egy csúnya tekintetet sütött rá.

Apám nem törődött velük.

Belépett a házba.

Még odabent sürgölődött a két bába. Anyám csendesen szuszogva aludt a magasra polcolt párnák közt.

Apám odalépett a fekhelye mellé, s gyengéden megsimította a homlokát. Lassan leült az ágy szélére, s kérges markába fogta anyám kezét. Percekig nem szólt, csak nézte a feleségét.

– Nehéz szülés volt? – kérdezte aztán az idősebb bábától.

– Úgy jött ki belőle, mintha zsinóron húznák – felelte a nő.

– Megnézed, uram? – kérdezte a fiatal bába. Nem lehetett több tizenöt esztendősnél.

– Az, amiről beszéltem? – Apám egyelőre nem akarta megnézni a gyermeket. Ki tudja, talán félt a látványától.

– Igen – szólt az idősebbik bába.

– Miből van neki több?

– Foggal született.

Apám komoran bólogatott, mint aki visszavonhatatlanul tudomásul vesz valamit.

– Hányan tudnak erről?

– Mi hárman és a feleséged.

– Ne legyen ötödik!

A bábák visszabólogattak. Jól meg lettek fizetve, vert ezüstben csendült a hallgatásuk ára.

Apám felállt az ágyról, s a fal mellett álló bölcsőhöz bicegett. Az öreg bába meglazította a pólyát.

– Alszik.

– Hogy döntött az asszony?

– Torda lett a neve.

Apám a bölcső fölé hajolt.

– Jó név… Nézzétek, milyen dús haja van. Fekete, mint az éj.

A csecsemő felnyitotta a szemét.

Apám szótlanul nézte hetedik gyermekét. Az első fiát.

Ekkor láttuk egymást először.

Ha visszapörgetem az Idő kerekét, minduntalan megakad egy napnál. Az 1140. évet róttuk.5 Féléves voltam és magvető havában jártunk.6

Az ősz birokra kelt a hosszú, forró nyárral és két hét alatt legyűrte. Hűvös szelek süvítettek a palota körül. Aztán váratlanul, minden átmenet nélkül megsüvegelt minket a tél, amely a sámánok szerint az idén kivételesen keménynek ígérkezett.

Télvíz idején a hunok szőrrel befelé fordítják subájukat, lebontják sátraikat és beköltöznek a téli szállásra. Apámék azonban ott maradtak a kovácsműhely mögötti házban. Ők ott laktak télen-nyáron, ha esett, ha fújt. A tél miatt nem állhatott le a kovácsmunka, a tüzet egy életen át szítani kell.

Azon a napon, mikor lehullott az első hó, anyám teje váratlanul elapadt. Napok óta érezte már, hogy baj lesz.

– Mi legyen? – kérdezte a férjétől. – Ismerek egy belső cselédet a palotából. Ő volt a szoptatós dajkája a királyfiaknak. Nemrég megint szült.

Apám a fejét rázta.

– A lányoknál nem volt gond, majd egy évig szoptattál. – Engem nézett. – Torda más, mint a többi gyerek. Talán nem véletlen, hogy elapadt a tejed, biztos azok akarták így… – Azt a szót, hogy sámán, nem lehetett kiejteni a kovácsmester házában.

Én – aki tehát másmilyen voltam, mint a többi gyerek, vagy akár a nővéreim –, a bölcsőmben feküdtem, s a fejem fölött lógó szárított gyógynövénykötegeknek gügyögtem valamit. Nem értettem a szavakat, de ha a nevemet mondták, már mozdítottam a fejem. Semmi különös nem látszott rajtam, legfeljebb kicsivel többet köhögtem a kelleténél. Este korán elnyugodtam, hajnalban már rúgkapáltam. Ritkán sírtam.

– Azt hallottam, hogy az ilyenek csak tejet isznak és gyümölcsöt esznek – suttogta az anyám a családi tűzhely mellől. Ám ahogy a pillantása találkozott apáméval, elharapta a szót.

Nem hiszem, hogy a nővéreim akkoriban bármit is sejtettek volna velem kapcsolatban. Mindenesetre a későbbi beszámolóik alapján arra következtettem, hogy már egyéves korom előtt tapinthatóvá vált számukra a feszültség, amely apánkból sugárzott miattam.

– Majd eszik kását!

Apám évente, ha egyszer emelte a hangját – inkább a keze járt –, az ideit nyilván erre a napra tartogatta. A lányok megszeppenve hallgattak. Mindannyian ott ültek az anyjuk mellett, és szárított gyümölcsöt válogattak.

Egy hun család élete javarészt a családi tűzhely mellett telt az egyszerű ülő-, fekvő- és használati alkalmatosságokkal, no meg a ládafiával berendezett szálában. Nálunk sem volt másképp.

– Mégiscsak a mi fiunk, Csakó! – győzködte anyám.

Egy kezemen meg tudom számolni, a szüleim hányszor veszekedtek életükben. Ha apám megdühödött, inkább kiment a kovácsműhelybe és agyonvert valami vasat.

Anyám lábra ugrott és magára kanyarította prémes köpönyegét. Kikapott a bölcsőből, betekert egy pokrócba.

– Gyere, kicsim…

– Hová készülsz? – tudakolta az apám és beállt az egyetlen ajtó elé.

– A palotába. Vigyázz!

– Józan vagy te?

Anyám majd két fejjel volt alacsonyabb a férjénél. Most azonban megmutatta neki az öklét. Odadörgölte az orra alá.

– Látod ezt? El az útból, kovácsmester uram!

Apámnak ennek hallatán kikerekedett a szeme. Úgy meglepődött, hogy mire észbe kapott, Rika már odakint taposta a havat.

Apám hosszan nézett utána.

– Ne szeresd őt ennyire, mert ha elviszik magukkal, megszakad a szíved.

Anyám – ha hallotta ezeket a szavakat, ha nem – nem fordult vissza. Csak rendületlenül vitték léptei a palota felé.

1 Volga-part.

2 A Hun Birodalom fénykorában (Kr. u. V. sz.) az éveket még ab Urbe condita, azaz Róma alapításának időpontjától (Kr. e. 753) számolták. A regényben említett tauriszi (krími) betörés időpontja tehát a Krisztus születése utáni 374. év.

3 A Balambér főkirály vezette támadás két irányból zúdult Tauriszra (a Krímre). A főerő a Tanaiszon (Donon) átkelve támadta meg a gótokat, ezzel egy időben a pantikapaioni (kercsi) szoroson át gyorsan mozgó lovas különítmények rohanták le az ellenség települőhelyeit. Ermanrik – Kelet-Európa egykoron leghatalmasabb fejedelme – a váratlan és nagy erőkkel végrehajtott hun invázió ellenére kísérletet tett az ellenállásra, végül azonban mindenütt vereséget szenvedett. A történettudomány a hunok 374-es krími betörését tekinti a Nyugatrómai Birodalom hanyatlási folyamatát felgyorsító, majd bukásához vezető „első népvándorlás” kezdő időpontjának.

4 Egek Ura vagy hunok istene. A főisten megnevezése a hun vallásban. Nevezték még Égi Úrnak vagy Ég Urának. Egyes elképzelések szerint a neve Ukkon.

5 Kr. u. 387.

6 A regényben a következő hónapelnevezéseket használjuk januártól decemberig: fergeteg, jégbontó, kikelet, szelek, ígéret, Napisten, áldás, új kenyér, Földanya, magvető, enyészet, álom.