ELSŐ KÖNYV

1. fejezet

Délutánra már kellemesen felmelegedett a levegő ezen az 1241 március végi napon, a Pest felé vezető karavánúton. Langyos szellő simogatta az úton járók arcát, a fakókék égbolton ráérősen bujkált a nap. A gyorsan mozgó felhők erősebb szeleket jeleztek odafönt, feketéllő hasuk közelgő égiháborút jósolt. Olykor azonban utat engedtek a fénynek, mely kápráztató erővel vakította el az utazókat, és meg-megcsillant az előző napról maradt víztócsákon. A földközelben frissen sarjadó fű illata terjengett. A bokrok gallyain duzzadtak a rügyek – virágok, levelek készülődtek a megszületésre. A talaj már fölengedett, és errefelé sár sem akadályozta a haladást. Homok volt mindenütt, ami eső, fagy után a legkeményebb, mert tömörödik, ha vizet kap.

– Livünti! Ugorj föl hamar a málha tetejére, nézz körül, van-e nyoma embernek! – A kereskedőkaraván mögött haladó fiatal férfi néhány mozdulattal a rakomány tetején termett, majd hosszasan fürkészett minden irányba.

– Előttünk semmi, balra, jó távol valami faluféle lehet, mert füstöt látok! Betérhetnénk, dicsőséges, fogytán a hús, vadat meg nem látok… – Ostorcsapás szakasztotta bele a szót a lelkes hang gazdájába. A bakon ülő férfi ütése az arcán találta el, mély sebet hagyva maga után.

– Nem azt kérdeztem!

– Hátulról lovas közeledik, bagatur. Egyedül van, és gyorsan mozog! Nemesfélének gondolom! – fejezte be a legény a jelentést. Hangján nem érződött az elfojtott fájdalom, de már a lelkesedés sem. Tekintete ijesztően egykedvű maradt, arca mozdulatlan. Az ostoros apró kézmozdulatának engedelmeskedve leugrott a taligáról, a feltornyozott málha takarásában jó nagy levegőt vett, ám arca, szeme továbbra is kifejezéstelen maradt. Két ujjal szorította össze a sebet, de egy vékony vérpatak utat tört magának és végigfolyt a nyakán. Mielőtt elérte volna a vállát s hátát barázdáló régi-új sebeket, már el is apadt.

A férfi könnyű ügetésben haladt az úton. Vastag köpeny lógott a hátáról – kissé melege volt benne –, alatta jó minőségű, sokat kibíró, de mutatós ruha. Testhez álló vörös posztónadrágot viselt, fölötte aranybarna tunikát, melyet veretes övvel fogatott össze. Mindkettőt Gent városából hozták az itáliai kereskedők, irdatlan pénzbe került, de szíve szerint még drágább selymet hordott volna, mint rangjához illő viseletet. Sajnos, a selyem nem alkalmas annak, aki nap mint nap lóháton nyüvi magát és a drága ruhát. A tunikát könnyű bőrpáncél takarta, hajába kétoldalt aranykarikát font bele, ritkás szálú bajszát hegyesre pödörte. Igazi, német módi szerinti világfi lovagolt a pusztában, bár a rangjához illő lányok most megmosolyogták volna az arcán szétkent izzadság miatt. Ez és a fáradtságráncai mélyén megülő por is jelezte: régóta úton lehet. Jobbjával unatkozva kapirgálta a nyeregkápát, majd jólesőt nyögve nagyot nyújtózott. Lova nyakába dobta a kantárt, mindkét kezével megdörzsölte az arcát. Tarkóján összefogta a kezét, jobbra-balra fordította a törzsét, igyekezett megmozgatni „elmacskásodott” izmait. Törődött volt, tagjai elgémberedtek a napok óta tartó lovaglásban, jólesett neki a mozgás. Forgolódás közben jobb térdével megnyomhatta a ló oldalát, mert öreg kancája szemrehányóan tekingetett hátra, majd nagyot prüszkölve fejezte ki elégedetlenségét: nem szerette a felesleges mocorgást a hátán.

A férfi málhás nélkül utazott, nyeregtáskájában kevés szikkadt kenyérrel, még kevesebb szalonnával.

Avas, töppedt, a kutyának se kellene, ha lenne más, csakhogy nincs! – jutott eszébe a lovasnak, bár nem volt még éhes. – Meg kéne sütni, de az sok idő!

Bár ha eleget vársz, komám, majd jólesik az!

Legalább hagymám lenne! Hah, szalonna hagyma nélkül?

Napok óta úton volt, és utolsó szállásadójától nem jutott eszébe kérni. A nyeregtáskák mellett bőrrel bevont csobolyó lógott, aljában néhány kortynyi zavaros borral. Savanyú képű házigazdája töltötte tele két nappal ezelőtt, és adta mellé az avas szalonnát.

Fulladj bele a borodba, amit eldugtál előlem, penészedjen rád az összes „disznóságod”!

Az asszonykád viszont kedveske volt, mosolygósan tette-vette magát, szépen kerekedett, ahol kellett!

De szépen ám! Hm!

Lehet, hogy ezért a lőre, az avas szalonna. Megállj, hitvány vénség, visszafelé is útba ejtelek, belemarkolok én azokba a kemény mellekbe. Először magamhoz húzom, hogy a mellkasomon érezzem azokat a bimbókat, gyengéden megharapdálom a nyakát, beszívom a bőre illatát. Megharapdálom a fülét… sőt beledugom a nyelvem hegyét is, hadd sikongasson! Nyam, nyam!

Mikor aztán kéjesen piheg, a két tenyerembe fogom azt a gyönyörűen gömbölyödő fenekét… mit fenekét, a seggét, komám, azt a gömbölyű seggecskét szorítom magamhoz és hozzádörzsölöm a dorongomat a dombocskájához… ekkor már lihegni fog, belekarmol a hátamba, beleszuszog a számba…

Ráérősen haladó, kisebb karavánt pillantott meg maga előtt a távolban, és gyorsan utol is érte őket. Kétkerekű taligák, lovasok, gyalogosok mozogtak a párától ködös levegőben. A leponyvázott kordék ide-oda billegtek a gödrökben, mellettük gyalogosok ballagtak ráérősen. Egyikük az út szélén bóklászott, a másik a taliga hátuljába kapaszkodva húzatta magát. A kordék bakján ülő vezetők hátra-hátrapillantottak, de a bokrok miatt összeszűkült út közepén maradtak. Kénytelen lesz a bozótosban megelőzni őket vagy lépésben elmenni mellettük – gondolta kissé bosszúsan a férfi –, nehogy felhasítsa a ló oldalát valami kiálló vacak.

Sárga, lila és kék a gúnyájuk, mint a lotyóknak Budán, biztosan böszörmény1 kereskedők. Fajtalankodó kufárnépség! Azt mondják, sokan közülük a fiúkat szeretik. Hogy a csudába lehet férfinak férfit szeretni? Pedig az asszonyaik szépek. Bogárszemű, táncos léptű, kerek seggű gyönyörűségek. Ahogy az a vékony selyem ráfeszül a testükre, aztán ellibben, mutat és eltakar. Megbirizgálja a bimbót, az meg felmered! Hah! Nagyon értik a módját ezek a keleti népek. A selyem alatt meg azok az egymást simogató combok, a táncoló mellek. Hamm, hamm! Szavamra, egyszer belekóstolok valamelyikbe, ha addig élek is. Leendő asszonyomnak is kéne venni valami selymet, abban illegetné magát előttem… huh! Az lenne a legjobb, ha a lányok kitanulnák a fortélyokat valamely bordélyban, mielőtt férjhez adnák őket! Akkor viszont hogyan őriznék meg a szüzességet? Nehéz kenyér ez, akárhogy is forgatom a dolgokat.

– Lehet, hogy cursor! Veres a köpenye. Livünti! Neked jó a szemed, figyeld a mellkasát! Ott kell lógnia egy korongnak, belevésve a királyuk jele – suttogta félhangosan a vezér, miközben menet közben lehúzódott az út szélére. – Rögvest szóljál, ha látod, mert gyorsnak kell lennünk! Vigyorogjatok meg integessetek neki, mikor mellénk ér! Hadd örüljön az alázatos pofánknak!

– Igenis, dicsőséges! Valamit látok mozogni… igen, az lesz bizonyosan!

– Lehúzódunk, de csak kicsit. Hadd higgye, hogy még elfér az úton. Turdak, fordulj eléje, te elölről, én oldalról…

Sehol egy asszony! Biztosan a ponyvák alatt dugdossák, nehogy egy igazi férfi meglássa. Mocskos, kapzsi népség, még ezt is sajnálják tőlem! Talán ott elöl, ahol ki van kötözve a ponyva, és mintha mozogna is valaki. Hátha csak pendelyben van, a mellénél kidudorodnak a bimbók…

Egyre szűkebb a hely, a végén még megsebzik a lovam! Honnan veszik a bátorságot ezek a senkik, hogy feltartsanak? Nem látják, ki vagyok?

A lovas lassan léptetve a kordék mellett gőgösen meredt a távolba. Öltözete, szép, arrogáns arca jómódot, nemesi származást sugallt. Ajka most lebiggyedt, mint aki büdöset szagol. Feltartották útjában, ráadásul közrendűek, jöttment idegenek, akiket nem igazán kedvelt akkor sem, ha kereskedők voltak, és sokszor vásárolt az árujukból. Nem szerette sem a böszörményt, sem a besenyőt, de a svábot sem. Amikor az egyik hajtó visszavezette a taligáját középre, elállva útját, fennhéjázva felhorkant:

– Mocskos hitetlen, hogy merészelsz a király… – könnyű dárda villant felé a bakon ülő kocsis felől, és mélyen belefúródott az oldalába.

Ösztönösen felkapott jobbjával eltérítette ugyan valamennyire, de így is átdöfte könnyű bőrvértjét, majd az oldalában kötött ki. Meglepetésében, majd fájdalmában is ordított, és csizmája sarkát a ló véknyába vágva ugratott előre, miközben kardja után is kaparászott. Alig látott – a bokor kiálló gallyai majd’ kiverték a szemét –, viszont annyit ki tudott venni, hogy egy alak ugrik elé, aki már hátrahúzza kezét a következő kelevéz eldobásához. Távol volt még tőle, félig kivont szablyájával nem érhette el időben, de hirtelen ötlettől vezérelve eldobta az enyhén ívelt kardot, ami egyet fordulva mélyen a cifra ruhás gyomrába mélyedt. A hátába újabb dárda csapódott. Elakadó lélegzettel borult a ló nyakára, utolsó erejével újra hátrarúgott hátasa véknyába. Tudta, ha nem jut ki a taliga-bokor csapdából, meghal. Megtűzdelik kelevézekkel, nem tudja kivédeni, hiába a nagy vívótudománya. Elveszíti apja híres kardját, amiért az öreg agyon fogja verni, ha megtudja…

Nem ordított, nem maradt már ereje hozzá, bár félájultan is a ló hátán tudott maradni. Éjszakába fordult előtte a világ, vérpatakot öklendezett, sarkallta hátasát, hátha…

Széttárt kézzel hadonászva egy sebhelyes arcú legény ugrott a vágtázó ló elé, de a harchoz szokott herélt minden ijedelem nélkül felrúgta. Livünti eszméletét vesztve hanyatt zuhant, az állat előtt szabaddá vált az út. Felszabadultan vágtázott, végre maga mögött hagyhatta a szúrós bozótot, az ijesztő embereket, amikor lova combjába becsapódtak az első nyílvesszők. Néhányat még tudott lépni – négy találat is érte közben –, majd hátsó lábaiból elszállt az erő, és nyerítve felbukott. Lovasa, aki már alig volt eszénél, halkan felnyögött és elájult, amikor lába tompán roppanva eltört a sok mázsás súly alatt. Utolsó gondolatában már nem az apja dühével foglalkozott, a bogárszemű asszonyok után sem sóvárgott többé, csak az a levél járt a fejében, amit át kellett volna adnia.

Hátából, mellkasából kiömlő vére alig látszott a vörös köpenyen, mely jelezte, hogy ő a király futára.

Odafent, a felhők hasa alatt éhes szemű parlagi sas körözött és figyelte a földközeli életet. Nyáron, ősszel, amikor bővében volt a zsákmánynak, nem fanyalodott döghúsra, de ilyenkor nem talált más ennivalót. Ilyen magasságból is jól látta, mi történik alatta, és szárnyait finoman mozdítva süllyedni kezdett az égi tengeren. Ráérősen, körönként csak egy-két testhossznyit ereszkedett, mert leendő vacsorája körül még túl nagy volt a mozgás. Nyugat felé, a Duna irányában mocsarak vize csillogott, nádas zöldellt, csak egy-két helyen törték meg a zöld-ezüst színeket az apró falvak egymáshoz húzódó nádtetői. A felhőket esőtől terhes hasuk és a föltámadt szél alacsonyabbra kényszerítette. Éles, kemény és hideg, mint ahogy az március végéhez illik. Kelet felől fújt, ahol az irdatlan nagy pusztákon volt ideje felgyorsulni.

– Add meg a kegyelmet a lónak, ne szenvedjen tovább! – a vezér a lovakon kívül a világon senkit sem szeretett, most is az volt neki a legfontosabb, hogy megszabadítsa a kínlódástól a futár hátasát. – Megérdemli a gyors halált, jól szolgálta az emberét. Oziun, te vagy a figyelő! Bármit is csinálsz, néha pattanj föl a taligára, figyeld, van-e mozgás a távolban! Nem lephetnek meg ezen a helyen! Pofozzátok eszére Livüntit, kötözzétek be Turdakot, hátha megmarad, húzzátok távolabb az úttól a lovat, vágjátok ki a gerince mellől a vastaghúst meg a combokból a nagyját! Egy időre nem lesz gondunk az ennivalóra. Este megfüstöljük, kitarthat, amíg elérjük a mieinket. De jól vigyázz, hogy ne legyen már élet a nemes jószágban, amikor belevágsz, különben saját karod lesz a vacsorád! Levágom és megetetem veled, ha megmoccan a ló! A cursort is vihetitek, ha végeztem! – A parancsoló hang gazdája átkutatta a díszes tarsolyt, gyanakodva nézegette a benne talált illatozó tekercset.

Korbács alá való barom nép ez, ha asszonybeszéddel is feltarthatják a királyt. Vagy? Nézzük csak…

Pillanatnyi gondolkodás után végigtapogatta az ájult embert, és elégedetten hümmögött, amikor megtalálta a köpeny titkos zsebében az igazi üzenetet. A mellkasába fúródott dárda felszakította a bőrtokot, a futár vére utat talált az újmódi papiroshoz, és átáztatta. Dünnyögve leitatta a vér nagyját, a nap felé fordította, próbálta megfejteni az elmosódott írást. A szöveg jó része még kivehető volt: kért hadakat összegyűjtött… feltartóztatni… a kunok túlerőben… nem tudom megsegíteni Uramat a tatá… ellen! Az aláírás nagy része is megmaradt: Bulcsú Csanád vá… spöke.

A haldokló felnyögött, de a fölötte álló vezér érzéketlenül fejbe rúgta, amitől újra elájult.

– Ha a lóval megvagytok, a gazdáját is vihetitek! – kiáltott oda a távolabb bajlódóknak. – Húzzátok le a ruháját, szedjétek el mindenét! Hadd higgyék, hogy rablók törtek rá. Távolabb majd elföldeljük a holmijait. Apróságokat megtarthattok, de semmi olyat, amit felismerhetnek! Ne veszkődjetek az agyonütésével, úgysem éli meg az estét! Odaátra tekinget az Éganya birodalmába, ha él még egyáltalán. Hősként harcolt, megérdemli, hogy addig éljen, míg Tengri engedi… viszont beszélnie nem szabad! – Belenyúlt a haldokló szájába, megmarkolta és egy éles kis késsel tőből kivágta a nyelvét. Bosszús fintorral vette tudomásul, hogy az ájult férfi éppen csak hogy megrándul, a kezdetben bőven patakzó vér is hamar szivárgássá csendesült… nemigen volt már minek kifolynia. A véres pengét gondosan megtörölgette áldozata hajában, majd a köpenyében. Tetszéssel nézte a csillogó pengét, a bőrrel bevont nyelet. Anyjának volt a kedvence ez a kés, az ő emlékére hordta magával, bár szégyellte ezt a gyengeségét, erről senki sem tudhatott. Szerencsehozó talizmánként kezelte az apró, finom művű szerszámot, most, amikor apró vérfoltot fedezett föl drága kincsén, lenyalogatta, majd undorodó fintorral a szerencsétlen futár arcába köpte. A nyálas kést szárazra dörzsölte a kaftánja ujjában, faggyút vett elő az övéből, vékonyan átkente vele a pengét, majd az övébe dugta. Az üzenetet becsavarta egyik szakadt, elhasznált ingébe, és gondosan elrejtette a zsákban, melyben elkoszolódott ruhaneműk várták a mosást. Munkája befejeztével odaszólt a mezőn dolgozó embereinek.

– Döglődik még, nem illendő egy hőst siettetnünk, de emeljétek rá a lovát, hogy ne időzzön sokáig az innenső világban. Dobjatok rá pár gallyat is, ne lássák meg túl korán az útról!

Odafent a sas egyre kisebb köröket írt le, és ahogy eltávolodtak a kordék, már le is szállt. Sárga szemét eddig mereven az ennivalóra szegezte, de most óvatosan körülkémlelt. Idelent ő is csak hús volt, és aki éhes, azt nemigen hatja meg, milyen fenségesen szárnyalt nemrégiben. Nehézkesen totyogva, ugrálva közelítette meg a gallyrakást, és azonnal megtorpant, ahogy a még zöldellő levelek megmozdultak. Vérmocskos kéz kaparászott tétován az összehordott ágak alatti félhomályban, majd kis idő elteltével mozdulatlanná dermedt. A parlagi óriás elindult, körülugrálta a vacsoráját takaró ágakat, de sehol sem talált rést. Nehézkes futás után megint a levegőbe emelkedett, és lusta köröket leírva újra lebegni kezdett, várta a földi dögevők érkezését, akik majd kikaparják a gallyak alól a véres kéz gazdáját. Ha már kibontotta, és a földi ragadozó kis termetű, akár vacsoraként is szolgálhat majd az ég felséges madarának. Gyakran megesik, hogy a vadászból zsákmány válik, ha nem figyel eléggé. Sokszor még akkor is, ha figyel.

Egy évvel korábban, 1240 tavaszán, Esztergomban

Mihály mester az egyszerű örömök híve volt. Laktató vacsora – ami sok húst és kevés kenyeret jelentett –, kellően aláágyazva, nehogy megülje a gyomrát, vagyis sok-sok borral meglocsolva, és utána következhetett az, amiért igazából Esztergomba, a király városába jött. Az a bizonyos tiltott öröm, melynek nem volt szabad kiderülnie soha, de soha. Erre csak akkor merészelt sort keríteni, ha az a belocsolós megágyazás kellően alapos volt. Ezen az estén már a negyedik kancsó borát fogyasztotta, ami a törkölypálinkás kezdéssel együtt meglehetősen fejbe vágta, de annyira nem volt mámoros, hogy ne találja meg azt, amit keres.

Fiatal lányon akadt meg a tekintete, aki nemrég érkezett abba a fogadóba, ahol Mihály mester iszogatott. A lány, akinek gyerekesen két ágba font haja színes szalaggal volt megkötve, bizonytalanul nézelődött a fáklyák teremtette vörös félhomályban, és amikor meglátta Mihályt, szeme hosszabban megpihent rajra. Továbbvitte ugyan a tekintetét, majd újra meg újra visszakapta, és egy halvány mosolyféle is megjelent rajta, aztán kicsit megemelte a szemöldökét. Mihály aprót biccentett, és szívét elöntötte a boldogság, hisz erre a tekintetre várt már lassan fél esztendeje. Ezért a pillanatért viselte el undok, házsártos asszonyát maga mellett az ágyban, akinek még egy gyereket is csinált, hogy „azt a fajta férfiasságát” bizonyítsa. Igaz, a gyerek később meghalt, és azóta nemigen részesítette éjszakai örömökben az asszonyt, de hát sokan voltak így, akinek olyan csúnya felesége volt, mint neki. A lány kissé „öreg” volt már az ízléséhez, magas, sudár, bár nem túlzottan dudorodott ki az inge eleje, de Mihály a fiatalabbakat szerette. A nagyon fiatalokat.

A lány, amikor a biccentést meglátta, óvatosan körülnézett, de senki sem figyelt rá. Odament Mihály mester mellé, leült, és szó nélkül maga elé meredt. Mihály intett a csaposlegénynek, aki készségesen vigyorogva közeledett a sokat rendelő vendég felé. Mielőtt odaért volna, a fiatal lány a szája sarkából odasúgta Mihálynak:

– Nekem édeset! – Pest város érdemes bőrösmestere ekkor már tudta, hogy nemhiába reménykedett.

– Elég volt ebből a savanyú lőréből, nagy adag édes pálinkát hozz régen látott rokonomnak, de ízibe, meg egy embereset nekem! – Amikor megjött az ital, Mihály megemelte a mellette ülő felé a törkölypálinkát, nagy lendülettel leöntötte a torkán, és intett a csaposnak, hogy még egyszer kéri, és megérintette a kislány vállát. Az nem nézett fel, de tenyerével befedte a poharát.

– Csak törkölyt adj, ifjú rokonomnak nem kell több… bátorítás! – Ezt az utolsó szót már majdnem súgva mondta a másiknak, aki maga elé meredve megkérdezte:

– Errefelé laksz, mert nem láttalak eddig?

– Máté építőmester vagyok, Pestről! – mutatkozott be, nem túl körmönfontan leplezve valódi kilétét.

– Az jó! – bólogatott a lány. – Gondolom, család nélkül? Vagy hozol magaddal „ilyenkor” valakit?

– Nem vagyok bolond, egyedül jöttem, de ne próbálkozzatok, mert bárkit kettétörök ezzel a kézzel! – ejtette kérges tenyerét az asztalra Mihály.

– Nincs, aki „vigyázzon” rám, ne félj! Fél ezüst lesz, negyed előtte, negyed utána, de nem itt, menjünk el hozzám!

– Jó… vagyis – Mihály mester merészet gondolt –, szép vagy, de már nem hamvas! Fiatalabbra vágyom!

– A húgom tizenegy éves, otthon vár, és neki egy egész ezüst kell… nekem is jár egy negyed! Előre!

– Egy ezüst összesen, de csak ha tényleg fiatal!

– Jó! Nagyon kell a pénz. Fél ezüst most, fél utána, de külön megyünk ki az ajtón!

– Bolondnak nézel? Hogy sohasem lássalak, mire kiérek? Odakint megkapod!

– Jó! – bólintott a lány, majd kortyintott az édes pálinkából, és a férfi elé tolta a maradékot. – Idd ki, kérlek… jobb szagú lesz a leheleted. Miközben mondta, biztatóan megszorította a férfi kezét, így az nem látta, hogy közben a másik kezével valamit beleszórt a pálinkába.

Meghoztam, mester! Járni tud, de beszélni nem, és hasonlít rád! – a fiatal „lány” undorodó mozdulattal leoldotta a hajából a szalagokat, kivette a rongycsomókat, melyekkel apró melleket „varázsolt” magának. Amikor a szoknyából is kibújt, egy lányos arcú fiatalember vagy inkább fiú állt az árnyékba húzódó férfi előtt, és halk, érzelemmentes hangon jelentett: – Idegen a városban, egyedül érkezett, hogy gyereklányokra másszon, senki nem fogja keresni… ez egy féreg, mester, de én behoztam volna másként is! Tűrnöm kellett, hogy tapogasson, undorodom… találok más megoldást, ha rám bízza… – Szavait ökölcsapás szakította félbe, amitől a földre zuhant.

– Fölállni! Nem engedtem meg, hogy eless! – hallotta maga fölött a halkan elsuttogott parancsot, és a fiú fölállt. – Még két ökölcsapást kapott a gyomrába, egy hatalmas rúgást a mellkasára, de ha tántorogva is, talpon maradt az ütések után. – Azzá válsz, amit én mondok: leprás koldus leszel, udvari apród vagy örömlány! Nem válogatsz, nem gondolkozol, vagy levágom rólad azt, amitől férfinak hiszed magad, és megetetem veled! Megértetted, vagy üsselek még?

– Minden úgy lesz, ahogy akarod, bagatur! Csak az a jó, amire te gondolsz, dicsőséges!

1 A magyarországi muszlimok (ismaeliták, szaracénok) magyar neve böszörmény volt. Jelentős muszlim települések voltak a Nyírségben.