KOLOZSI LÁSZLÓ

A farkas gyomrában

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2014 Kolozsi László

ISBN 978-963-293-383-2

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Ártatlan honfitársainkat mészárolták le – köztük egy kisgyereket – azért,

mert azok, akik;

mert sötétebb a bőrük színe;

mert sajátos etnikai kultúrába születtek;

mert viselik az évszázados kirekesztettség és kiátkozottság terheit;

mert – döntően rajtuk kívül álló okokból – koldusszegények.

Mert emberek.

Ha ez közösség – ebben némi joggal kételkedhetünk, de ha mégis –, akkor ez valamennyiünk gyásza.

Ha nem, akkor ez nem valódi ország, nem valódi nemzet.”

TGM

A támadások éjjel tíz után kezdődtek. Kancsáréknál világított a tévé képernyője. Mínusz négy-öt fok volt, mindenki vastag takarókba és paplanba burkolódzva aludt. Nyolc körül fűtöttek be utoljára a sparheltbe, így éjjelre már elég kemény lett a hideg, senki sem szívesen mozdult ki. A vécé hátul volt az udvarban, a tyúkólak mellett.

[Lackó sosem ment ki éjjel a budiig, a vályogfalat vizelte le, abban bízva, nem fogják tetten érni. Nem sejtette, hogy mindenki tudja a reggeli nyomokból, hogy hol végzi a dolgát.

Aznap éjjel egy kis pufajkát terített magára. Nem kapcsolta fel a hátsó lámpákat, a fehérlő, vékony hóréteg miatt elég jól látott. Felfigyelt a motorzúgásra, az autó elég messze, úgy kétszáz méterre a háztól, az erdő szélén, az ösvény oldalában járt. Csak a körvonalait látta: fekete terepjáró, állapította meg. VW Touaregre tippelt. Odalapult a mázolt, vastag falhoz, tenyerét egy lemállott részre – melyből szalmaszálak lógtak – tapasztotta. Minden idegszála megfeszült. A nadrágok surrogását és a hó ropogását hallotta olyan élesen kihallotta az éjszakából, mint beszélgetésekből a saját nevét. Ismeretlenek közeledtek, ebben biztos volt, az ismerősöket már lépéseikről megismerte volna abban a helyzetben. Az árnyak egyre nőttek. Arrafelé, a házuk közelében, már nem volt közvilágítás, távolabb is csak egy kopasz égő világított, bádog búra alatt, a magas oszlopon, pár méterre volt az éjjel fehéren tündöklő, befagyott ér. Az arcokat csak akkor lehetett kivenni, ha éppen lámpa alá álltak. A surrogás egyre gyakoribb lett, mintha a közeledők megszaporázták volna lépteiket.

Kancsárék hallottak már a gyilkosságokról. Hallottak arról, hogy cigányokat öltek meg, nem is olyan messze tőlük, Zsolcán, hallottak arról, hogy a megöltek nem ártottak senkinek, csak annyi volt velük a baj, hogy cigányok. Lackó majdnem biztos volt abban, hogy nem jó szándékkal közelednek azok, akiknek nyikorogva ropogott a lábuk alatt a hó, eszébe jutott, hogy azt rebesgetik, gyilkosok is járhatnak feléjük, de arra nem gondolt, hogy őket bárki bántani akarná, az apja rendes ember, gondolta, a légynek sem ártana. Két férfi, gondolta, határozott lépésekkel, az izgalomtól egyre sietősebben, és egyértelműen arra tartva, amerre ők laknak. Ha torkon is ragadta a félelem, biztos volt abban, hogy nem őket jöttek likvidálni, hanem Rádaiékat, akik rendszeresen fosztogattak a faluban, elvitték az öreg Kónyáné libáit, meg betörtek házakba, olykor csak egy pár üveg befőttért, valami harapnivalóért. Vagy a szemben lakókat, akik hangosak voltak, igénytelenek, és nagyobb rémületet keltett a faluban a megjelenésük, mint a valóban agresszív és kiszámíthatatlan Rádai testvéreké. De a ropogás, a csoszogás egyre erősödött.

Amikor felvillant egy fegyver torkolattüze és mindent bevilágított az udvaron, még mindig abban bízott, hogy nem őket lövik le. Levegő után kapkodott a rémülettől. Remegve, az érdes falba kapaszkodva vonszolta el magát a ház sarkáig, és óvatosan kikémlelt, lát-e valakit.

Egy férfit látott, a kapu előtt állt, a föld felé lógatott fegyverrel a hóna alatt, mereven, mint egy vadlesen. Ne lőjenek, ordította, magában, némán. Egy hang sem jött ki a száján. Látta a leheletét. Három házzal arrébb felugatott Szultán, a mindig koszos kuvasz. Lackó megismerte a hangját.

Újabb lövések dördültek, és Lackó hallotta az anyját visítani. Minden kiélesedett körülötte, mindent tisztábban látott, tisztábban hallott. Hallotta, ahogy könyörög az anyja, majd egy újabb lövés után elhallgat, és hallotta, hogy az egyik, aki odabent volt, akinek olyan hangja volt, mint egy tévébemondónak, azt mondja: bevizelt a ribanca. A húga szaladt az ablak felé, látta, hogy arca az üvegre tapad, látta, hogy egy pillanatra ránéz. És látta a húga szemében azt az eszelős félelmet, ami vakká tette, és ami akkor lett úrrá rajta, amikor a fekete kabátos bemondóhangú megragadta a haját, és az arcához szegezte a fegyvert. Aztán látta a fröccsenő vért, amint beborítja az ablaküveget. És látta magát, a húga szemével, látta, hogy a szája még mindig nyitva, a pupillái kitágulva, látta, ahogy dermedten mered bele a torkolattűzbe.

Ha Lackó nem kiált föl, ha nem váltja ki belőle a látvány – ahogy húga arcát közvetlen közelről roncsolja szét egy golyó – azt az őrült hörgést, akkor észre sem veszik. De azonnal észlelte, hogy megneszeltek valamit, hallotta is, hogy az egyik azt mondja, abban az ágyban ketten feküdtek, baszod, azonnal nézd meg, van-e kinn valaki. Minek szülnek, ha ágyuk sincs elég?, kérdezte a bajszos, és elindult az ajtó felé.

Mirka, üvöltötte Lackó, Mirka, és szaladt hátra, az ólak felé, kinyitotta a kertkaput, átrohant a veteményesen, be az erdőbe, a ropogó havon, be egyre mélyebbre, oda, ahol már csak a hó fénye világít: a nyakába a fákról vaskos hó esett, a lába elmerült.

Hallotta, hogy jönnek utána: cikázva futott. Már az erdő szélén járt, amikor először villant egy fegyver, és először hallotta egy golyó villámsziszegését. Mintha hihetetlen sebességgel előzte volna meg egy kisebb testű állat, úgy ment el mellette a lövedék. Lackón egy bebújós papucs volt, azt az erdő szélére érve, akármilyen hideg is volt, levette, és a kezében vitte tovább. Zokniban aludt, így abban a vastag zokniban futhatott tovább, amit két hete minden éjjel felvett az alváshoz. Zihálva állt meg, a könnyeitől egy pillanatra semmit se látott. Tisztában volt azzal, hogy semmi esélye, ha ketten követik, és bekerítik. Az is megfordult a fejében, hogy átfut a határon, szlovák területre, az is, hogy a barlanghoz megy, az is, hogy visszamegy a faluba, abban bízva, hogy lakott területen nem mernek rálőni. Mivel hangtompítós fegyverekkel lőttek rá, ezért abban nem bízhatott, hogy a lövések felverték a telepen lakókat. Szultán még mindig ugatott. De Szultán szinte minden éjjel ugatott. Olykor ők is felébredtek a dühödt csaholásra. Arra nem számíthatott, hogy a kutya miatt bújik elő valaki.

A támadóját közben beérte egy másik, a vörhenyes bajszos férfi, akinek a köhögését is hallotta a háznál. Az erdőben köhögött, nyersen, aztán a földre köpött, és azt kérdezte, hol van a kis féregje. A másik, a bemondóhangú, az ujjával Lackó felé bökött.

Lackó guggolt. A tenyerével a földre támaszkodva. Az ujjai fáztak. Felállt. Begombolta a bekecsét. A zsebében volt egy zsebkendő, azzal megtörölte az orrát. Kiugrott. Hevesen lőttek rá, de nem találták el, a becsapódó lövedékek forgácsolták körülötte a fákat.

Lackó elfutott az árokig, ugrott egyet és legurult, lebucskázott. Végiggurult az érig. A hó szikrázott körülötte. Egy szempillantás alatt felkelt, a papucsot még mindig a kezében tartva, belegázolt a jeges patakba.

A patakban futott tovább a kövek közt, egyik kőről a másikra ugrálva, majd felkapaszkodott, a barlang közelében, a fák közé.

A cserjékről, amikbe belecsimpaszkodott, hullott a hó és a dér, a zoknija cuppogott. Lehajolva, hogy ne lássák meg az alacsony bokrok között, amik a partot szegélyezték, rohant el a barlang széléig.

Lackó elég jól ismerte az érpartot, mert nyaranta ott horgászott az apjával, tudta, hol van egy kis maradék damil. Ahogy tudta azt is, hogy ha nem látták, merre futott el, hol mászott ki, nem egykönnyen találják meg, mert aligha maradt lábnyoma a vékonyka hóban. Hallotta, hogy üldözői a túlsó parton mennek, tanácstalanul. Úgyis megfogunk, kiabálta az egyik. Ha szopatsz bennünket, meg is leszel szexualizálva, hallod. Akkor nincs kímélet. Hallod?

Az egyik rá vadászó, felriasztott egy fácánt, az riadtan reppent fel. A férfi szinte kővé dermedt, Lackó hallotta, hogy a barátja kineveti. És hallotta azt is, hogy azt mondja: Te, ez átment a túlsó partra. Nézd, ott van a nyoma, hogy kúszott. A kis geci, nyögte a baritonhangú.

Lackó levette a zoknit, felhúzta a papucsot, és úgy surrant tovább. Elfutott egy etető mellett, amiből, mint egy szétszakított babából, lógott a szalma. A lába alatt puhán reccsent a keményedő hó. Olykor megcsusszant, de sosem esett el, nem billent ki. Úgy érezte, egész teste párolog, a homloka is verejtékezett.

Elég jól látott, a hó tündöklött a háromnegyednyi hold fényében. Amerre a két férfi ment, a fenyőkről porhó hullott le, nem kímélték az ágakat, csörtettek előre, kurjongatva, huhogva. Megfoglak, hallod, kiabálta a vöröses bajszú. Lackó egy pillanatra nevetségesnek találta őket, két gyáva szarnak, akit félelemmel tölt el az erdő mélye, a téli erdő vaskos csendje. A két férfi egyre tétovábban lépdelt, nem látván Lackó nyomait.

– Látott ez valamit? – kérdezte a bariton.

– Kétlem.

– Akkor menjünk?

– A kocsit is megláthatják.

– Menjünk.

A bajszos a vállára vette a Mauserét, a másik még körbenézett a fegyver látcsövében, várva a felbukkanó célt.

– Befagy a seggem. Haladjunk.

A bariton bólintott, és elindult a falu felé. Az ösvény szélén megcsúszott, és majdnem elesett. A puskáját el is ejtette. Megigazította a fején, a félrecsúszott usánkát és követte társát, aki nem is nézett hátra, amikor félrelépett.

Lépteit szaporázva beérte a bajszost. Már messze jártak, majdnem az ösvény végén, amikor Lackó lemerészkedett a szikláról, és elindult utánuk, azon az úton, amelyen ők haladtak, hiszen ez volt a legjárhatóbb, a legtisztább, ezen szánkóztak olykor, és mindig ezen mentek le, ha megszedték magukat gombával. Ez meredeken vitt le az erdőből. A végére a szánkók rendesen begyorsultak, mint ahogy az olimpián is látták, az óvatlanabbak nekicsapódhattak az út végi kanyarulatnál a fák a törzsének. Ott, ahol már a templom kertje kezdődött.

A templom évszázadokkal korábban megnyitott külszíni fejtés szélén állt, ott, ahol mintha egy óriási ásóval lecsapták volna a hegyet. Az udvarában két ezüstfenyő magasodott.

Lackó reszketve ereszkedett le a lejtős úton, hiába húzta összébb magán a kabátot, nem érezte magát sokkal jobban. Biztos volt abban, hogy még egy darabig várni fogják a házuk előtt, hazamennie nem szabad.

Nem volt már nyitva semmi: a kocsma nyolc körül, ha nyugdíjat osztottak kicsit később zárt, a bolt már hatkor, a Polgármesteri Hivatalban sem volt benn senki. Be kellett kopognia valakihez, ha nem akarta, hogy megfagyjon. Érezte, hogy a lábujjai már megmerevedtek, a pizsamája ujja kemény lett, ott, ahol beleért a vízbe. A fáról hullott hó miatt a haja is átnedvesedett, szerette volna áttörölni. Szeretett volna egy duruzsoló sparhelt mellé húzódni.

A templom melletti házban nem tudta, hogy ki lakik, de tudta, hogy nem tétovázhat, minden perccel nő annak az esélye, hogy a kimerültségtől, a hidegtől összeesik. Megkockáztatott egy gyenge: Hahót, de nem történt semmi, a ház, és benne minden lakó, édesdeden aludt.

Megnyomta a csengőt.

Szinte beleremegett a vaskapu a csengő recsegésébe. A csengőhang jóval erősebb volt, mint gondolta. Két kutya is azonnal felriadt a bóbiskolásból, rohant őrjöngve a kapu felé, az egyik egy groteszk pulikeverék, a másik egy testes rottweiler-szerű fekete lény, ami úgy rontott a kapunak, hogy közben pörgött a saját tengelye körül. A ház hátsó traktusában mintha mozgolódás támadt volna, egy halvány fénypontot, egy éjjeli lámpa zsenge fényét látta meg Lackó, de hiába várta, a fény nem terjedt tovább az utcafronti szobákig. Ráfeküdt a csengőre. A sötét ablak mögött megjelent egy kócos alak, fürdőköpenyt húzva össze magán, és dühösen mutatta Lackónak, hogy takarodjon, menjen az ajtó elől. Lackó riadtan nézett föl a negyvenes asszonyra, aki mellett rövidesen megjelent egy férfi is, egy kopasz, jó tízessel idősebb férfi, akiben Lackó az iskola pedellusára ismert. A férfi fenyegetőleg rázta a mutatóujját, és kimutatott, a kutyákra.

A vaskos csengőhang már az utca végében megfordította Lackó két támadóját. De nem mentek azonnal vissza, haboztak, ne tűnjenek-e inkább el, mielőtt összecsődül a falu. A bariton megfogta a másik kabátujját, az lépett volna tovább, de a második csengetést hallván visszanézett, és bólintott: induljanak, ne vesztegessék tovább az időt. Kocogva haladtak az egytornyos, fehérre meszelt falu templom felé.

Lackó még egy darabig tanácstalanul álldogált a vaskapu előtt, a kezében fogott vizes zoknival rácsapott a bordó rácsra. Megrángatta a kilincset, mire a kockaház udvarán felkapcsoltak egy halványan pislákoló lámpát. A ház oldalában a negyvenes égő a hólepte szőlőkacsokat világította meg: a kutyák elcsendesedtek, majd hátra baktattak, érezvén a közeledő gazda szagát. De nem jött előre senki, a gazda hátul maradt, az udvarban ácsorgott. Lackó a templomhoz ment, átbújt a kerítés lécei között, feltépte a templom melletti tákolmány, a fából ácsolt fészer ajtaját, és bebújt az ásók, gereblyék, a fűnyíró mellé, bízván abban, hogy a támadói nem jönnek el a templomig, vagy ha el is érik azt, nem látják meg őt. A két férfi közeledett, hallotta a lépteiket, megpróbált nem lélegezni. Hallotta, hogy morognak. A vöröses bajszú elővett a kabátjából egy benzinnel telt két decis üveget. Lecsavarta a kupakját, és belesodort egy rongyot.

– Te látod, hol van? – kérdezte a társát. Az intett, hogy nem.

– A templom előtt volt.

Lackónak megmerevedett a lába. Reszketett, megpróbált egy kicsit kinyújtózni. A két férfi nem messze állt tőle. A bariton fülelt. A fészer felé mutatott. A másik mutatta, hogy hagyják, nincs ott. Lackó a könyökével levert egy fém küblit. Az alig csapott zajt, amikor földet ért. Azt hitte, nem is hallották meg.

De tíz másodperc múlva már felcsaptak körülötte a lángok…