1956 és a magyarok harmadik útja

Fél évszázaddal 1956 után ismét hallani lehet, hogy „szocialista forradalom” zajlott le 1956-ban. Állítólag a „szocialista progresszió” irányában tett nagy lépést előre a magyar nép, és a jelenlegi kozmopolita-globalista baloldal ennek a „progressziónak” a folytatója finánckapitalista módszerekkel. Minthogy ez a kifejezés a köztudatban a marxista szocializmust jelöli, azaz a bolsevik, leninista-sztálinista rendszert, ezért ezt a kifejezést nem találjuk szerencsésnek 1956-tal kapcsolatban. Már említettük, hogy a forradalom terminusnak több értelme van, mi most ebből csak hármat említünk meg.

Az egyik az a klasszikus értelmezés, hogy a forradalom megdönti a zsarnokságot, a diktatúra helyébe demokráciát vezet be, elismerve az ember elidegeníthetetlen emberi jogait és szabadságjogait. Ez az emberi méltóság forradalma, amely biztosítja a személyi önrendelkezést és bővíti az ember szabadságát.

A marxista értelmezésű forradalom pedig az, amikor a magántulajdont, a demokráciát és a piacgazdaságot erőszakkal megszüntetik és fegyveres, valamint állami erőszakra támaszkodva bevezetik a proletárdiktatúrát, továbbá létrehoznak egy új típusú zsarnokságot.

A forradalomnak azonban van egy harmadik értelmezése is. Ez az értelmezés szokatlan és nem ment át a köztudatba – de attól még lehet igaz. Ennek lényege az, hogy az a Nemzetközi Pénzügyi Közösség, amely a pénzrendszer magánmonopóliummá tételével centralizálni tudta az emberiség vagyonát globális szinten a saját ellenőrzése alatt, forradalmi változásnak tekint minden olyan történelmi eseményt, amely elősegíti ennek a rendszernek az általánossá válását, és végül elvezet az egy központból irányított világrendszer létrehozásához. Minden olyan változás, amely ezt a folyamatot keresztezi vagy lassítja, az ellenforradalminak számít. Minden olyan történelmi esemény azonban, amely közelebb visz ehhez a célhoz – a pénzügyi elit által irányított Globális Unióhoz, a vagyon és a hatalom irányítása alatt történő világméretű centralizálásához – az forradalminak tekintendő.

Ebben az értelmezésben a marxista szocializmus annyiban minősült forradalminak, hogy a vagyon és a hatalom világszintű centralizációjának egyik lehetséges útját jelentette. A marxista szocializmus pontosan azért bukott meg, mert a történelmi fejlődést a háttérből meghatározó erők számára nem volt elég hatékony rendszer e cél eléréséhez. Éppen ezért a pénzügyi módszerekkel végrehajtott vagyon- és hatalomcentralizáció bizonyult forradalmibbnak és ennyiben a marxista szocializmust jelentékenyen túlszárnyalta forradalmiságban. A marxizmus köznapi szinten tehát szemben állt a kapitalizmussal és a finánckapitalizmussal és annak politikai intézményeivel, ugyanakkor egy rejtettebb vagy magasabb szinten a marxizmus a világtörténelmet mozgató háttérerők egyik nagyszabású kísérlete volt a vagyon és a hatalom globális méretű centralizációjára.

Ha 1956-ot a magyar történelem összefüggésrendszerében szemléljük, akkor elmondható, hogy szabályos forradalom volt. 1956 forradalma mondhatni váratlanul tört ki és rendelkezett a forradalmak minden látványos ismertetőjegyével. Ha azonban arra kell nekünk válaszolni, hogy a fentebb ismertetett forradalomértelmezések közül melyikhez lehet 1956-ot besorolni, akkor azt kell mondanunk, hogy ez a forradalom a nagyobb szabadság megteremtését tűzte ki célul.

A XX. században a történelmet a háttérből irányító erők két világháborút is kirobbantottak annak érdekében, hogy felgyorsítsák világtörténelmi stratégiájuk legfőbb céljának – az egy központból irányított világrendszer létrehozásának – elérését. A bolsevizmus egyszerre volt a tagadása ennek a világtörténelmi folyamatnak, de bizonyos magasabb szinten annak az egyik megvalósulási módszere volt. Egy világtörténelmi kísérlet, ami azonban nem bizonyult sikeresnek. Ugyancsak a világtörténelmet a háttérből mozgató erőkkel próbált szembeszállni a fasizmus és a nemzetiszocializmus is. A nemzetközi pénzhatalom kozmopolita internacionalizmusával szemben a nemzeti érdekek védelmét és a pénzuralommal szemben a szociális szempontok érvényesítését igyekeztek megvalósítani. De ez a kísérletük a világtörténelmet a háttérből irányító erők ellenállásán – a valódi céloknak és folyamatoknak a világ közvéleménye előtti sikeres álcázásán – meghiúsult.

Ha tehát arra akarunk válaszolni, hogy forradalom volt-e 1956-ban Magyarországon vagy sem, először arra kell válaszolnunk, hogy a forradalom melyik értelmezését tudjuk elfogadni. Az biztos, hogy a magyar nép 1956-ban nem kért a sztálinista típusú internacionalista kommunista diktatúrából. De azt sem akarta, hogy kapitalista – finánckapitalista módszerekkel – ismét megfosszák munkájának az eredményétől, visszaállítsák a kommunista államosítások előtti tulajdonrendszert mind az iparban, mind a mezőgazdaságban.

A magyar nép, a magyar társadalom egyértelműen a saját nemzeti – mondhatni családi – útját akarta. Egy harmadik utat. Csakhogy a harmadik útnak is, mint a forradalomnak, számos egymással rivalizáló értelmezése van. A harmadik út egyik értelmezését azok fogalmazták meg, akik szoros kapcsolatban álltak a népi falukutató mozgalommal, így többek között Németh László, Bibó István és Kovács Imre – de Szabó Dezsőt is megemlíthetjük. A népi vagy ma divatos szóval populista értelmezésű harmadik út szerint a magyarságtól idegen mindenfajta diktatórikus szocializmus, mert az szemben áll a szabadságjogokkal.

De nem szolgálja a magyar nép egészének a boldogulását a liberális kapitalizmus vagy pénzmonopolista finánckapitalizmus sem, amely elutasítja a szociális igazságosságot. A népi írók azonban a szociális igazságosság igényét nem keverték össze a marxista szocializmussal és annak diktatórikus rendszerével. Az egyes nemzetek, mint egy kulturálisan és vérségileg összekapcsolt család, közös érdekeit valóban a szociális igazságosságra való törekvéssel lehet érvényesíteni. Ehhez pedig szükség van az emberi jogokra és a politikai szabadságjogokra. Azaz a harmadik út elutasította a proletárdiktatúrát, de elutasította a teljesítménytől és a személyes felelősségtől elszakított magántulajdont is. Továbbá elutasította a kötelező ateizmust és az erkölcsi relativizmust.

A Jászi Oszkár által is hirdetett liberális szocializmus ugyancsak egyfajta harmadik utat próbált felvázolni. Ennek az a lényege, hogy széles körben biztosítani kell egyéni és csoportszinten is az önrendelkezést és az önkormányzatot. Jászi a decentralizációban, az önkormányzatban és a szövetkezésben látta a liberális szocializmus útját. Ha azt vizsgáljuk, hogy milyen követelések fogalmazódtak meg 1956 néhány napja alatt, akkor megállapíthatjuk, hogy már 1956. október 30-áig a forradalom meghaladta a revizionista vagy reformkommunista ellenzék célkitűzéseit. A nemzeti függetlenség, a politikai szférában a többpártrendszer és az arra alapozott parlamenti demokrácia gyökeres szakítást jelentett a sztálinista típusú internacionalista kommunista diktatúrával.

Ez azonban nem jelentette volna azt, hogy a magyar társadalom visszatér a két világháború közti állapotokhoz. Ezt Kovács Béla, a Kisgazdapárt főtitkára ezekben a napokban így fogalmazta meg:

„A régi világról szerintem ne álmodjon senki. A grófok, bankárok és kapitalisták világa végérvényesen lezárult.”

Bibó István a magyar harmadik út teoretikusaként megállapította, hogy a magántulajdon, mint minden emberi rendelkezési lehetőség, lehet a szabadság formája és lehet az elnyomás és kizsákmányolás eszköze. Bibó úgy látta, hogy a kapitalizmus abban a részében, amelyben a szabad vállalkozás rendszerét jelenti, az egyik hatásos mozgatója az ember technikai haladásának. A kapitalizmus alapvető baját nem a szabad vállalkozás rendszerében látta, hanem a birtokviszonyok igazságtalanságában. Kifogása az volt, hogy a szabad vállalkozás lehetősége eredendően csak a társadalom egy kis része számára áll fenn.

A megoldást Bibó abban látta, hogy a szabad vállalkozás lehetőségét és a nagyüzemek munkásközösségi tulajdonát, mely a kapitalizmus és szocializmus dogmatikus ellentétében kizárja egymást, két intézmény révén lehet egyszerűen összeegyeztetni. Az egyik a szövetkezetek rendszere, melyek szabad vállalkozásokként indulhatnak; a másik a szabad egyéni vállalkozás pedig abban az arányban, amilyen arányban személyes teljesítményből közösségi üzemmé válik. Ezzel párhuzamosan az alapító tulajdonos előbb vállalatvezetővé, majd utódaiban egy bizonyos meghatározott időn át járadékossá alakul.

Itt kiemelendő a korlátozott magántulajdon gondolata. Ez azonban nemcsak a népiek körében vetődött fel, mert ezzel a legtöbb politikai erő ebben az időben egyetértett. Ennek nemcsak elméleti okai voltak, hanem tekintettel kellett lenni Moszkvára is, és így a külpolitikai meghatározottság is a harmadik út felé irányította a magyar forradalom törekvéseit.

Ha elfogadjuk, hogy összefüggés áll fenn az emberi érték-előállító tevékenység, a magántulajdon és az önrendelkezés – vagyis az egyéni emberi jogok és a politikai szabadságjogok – között, akkor azt is mérlegelni kell, hogy miként lehet biztosítani az adott konkrét személy teljesítményéhez a vagyongyarapodást. Ha a magántulajdon jó dolog, a túlzott méretű magántulajdon – amely a másik teljesítményének az elvételével korlátlanul növekedhet – már káros. Ha a vagyonra támaszkodó önrendelkezés, a szabadság jó dolog, a túlzottan nagy vagyon által megnyíló túlzott mértékű szabadság, amely szükségszerűen átfordul a szabadsággal való visszaélés szabadságába, vagyis mások elnyomásába – már kártékony. Ezért rendkívül nagy szükség van a magántulajdon optimális méretének kialakításához. Enélkül semmiféle harmadik út nem lehetséges.

Csak a személyhez és teljesítményhez kötött magántulajdont szabad legitimnek elfogadni. A személyes teljesítménnyel létrejött vagyont tulajdonosaik társultan is működtethetik, de soha nem szabad megengedni, hogy a vagyon el legyen szakítva attól, aki azt természetes személyként működteti, és akinek a teljesítménye objektiválódik abban a vagyonban.

Tudomásul kell venni, hogy minden vagyon, ami létezik Földünkön, az az emberiség egymást váltó nemzedékei együttes tevékenységének az eredménye. Ennyiben minden vagyon minden emberhez is tartozik bizonyos vonatkozásokban. Ezért csak a természetes személyhez, mint működtetőhöz és az ő teljesítményéhez kötött tulajdon képes egyszerre érvényesíteni a tulajdonnal járó egyéni és társadalmi felelősséget.

Amikor az emberi méltóság forradalmáról beszélünk, vagyis hogy minden egyes embert csupán azért, mert embernek született, elidegeníthetetlen emberi jogok és politikai szabadságjogok illetnek meg, akkor le kell szögeznünk, hogy személyhez és teljesítményhez kötött vagyon nélkül nincs egyéni önrendelkezés. Az emberi jogok és a politikai szabadságjogok biztosítéka az, ha a polgárokat sem állami, rendőri s adminisztratív kényszerrel, sem pénzügyi-gazdasági kényszerrel nem fosztják meg a saját teljesítményük eredményeként létrejött javaktól. Azaz munkájuk gyümölcsétől. A személyhez és teljesítményhez kötött vagyon tehát nem egyszerűen gazdasági kérdés, hanem ez képezi az egyéni és közösségi szabadság alapját. A teljesen vagyontalan ember ugyanúgy elnyomott és függő helyzetű, mint akit a diktatúra foszt meg rendőri-adminisztratív kényszerrel a szabadságától.

1956-ban a magyar nép ösztönösen ráérzett arra, hogy amikor szabadulni kíván a kollektív tulajdonlás eltúlzott kommunista formájától, egyidejűleg távol kell tartania magát az ugyancsak közérdeket sértő korporációs-finánckapitalista kollektív tulajdonlástól. Ugyanis a teljesítménytől elszakított kommunista kollektív tulajdon és finánckapitalista tulajdon egyformán egy olyan privilegizált csoport érdekeit szolgálja az értéktermelő társadalom többi részével szemben, akik valójában parazita módon – tényleges funkció nélkül – élősködnek mások munkáján.

Ha kommunista vagy finánckapitalista kollektív tulajdon jön létre, ezzel lehetővé válik a teljesítmény nélküli és így korlátokat sem ismerő vagyonfelhalmozás egy privilegizált csoport számára. Amikor a tulajdon el van szakítva azoktól, akik működtetik – haszna pedig azokhoz kerül, akik az állami erőszak vagy az arctalan pénzviszonyok mögé rejtőzködnek –, akkor kiegyensúlyozatlan és ezért igazságtalan társadalmi viszonyok jönnek létre. Ezért volt az, hogy a magyarok 1956-ban olyan harmadik megoldás felé orientálódtak, amely megszabadítja őket mindkét véglettől. Azt szerették volna, ha végre munkájuk eredményével ők maguk rendelkezhetnek. Tehát nem akarták a kommunista diktatúrát, de nem kértek a pénzuralmi monopolista kapitalizmusból sem.

A két világháború között már megtapasztalták, hogy a teljesítménytől elszakított tulajdonlás egy szűk privilegizált csoport túlvagyonosodását eredményezi mások munkája eredményének folyamatos elvételével. Ennek viszont az értéket előállítók folyamatos elszegényedése az egyenes következménye. Ezért vált Magyarország a két világháború között a hárommillió koldus országává. Az így kifejtett korlátozott magántulajdon gondolata nemcsak a népieket foglalkoztatta, hanem olyan közéleti személyiséget is, mint például Mindszenty bíboros. A magyar katolikus egyház feje a 1956. november 3-i beszédében így fogalmazott:

„Jogállamban élő, osztály nélküli társadalom, a demokratikus vívmányokat fejlesztő, a szociális érdekektől helyesen és igazságosan korlátolt magántulajdon alapján álló, kizárólag kultúrnacionalista nemzet és ország akarunk lenni.”

Mindszenty bíboros akár ismerte a népiek harmadik utas elképzeléseit, akár nem – mégis a szociális érdekektől helyesen és igazságosan korlátozott magántulajdon gondolatából indult ki, amely harmadik utas elképzelés. Ezek a harmadik utas elképzelések az 1956. november 4-i szovjet invázióval nem értek véget. Így például a Kisgazdapárt és a Parasztpárt tovább folytatta a harmadik út irányába mutató erőfeszítéseit. November 16-ára elkészült egy kisgazda tervezet, amely a kívánatosnak tartott fejlődés alapértékei közé sorolta: az 1945-ös földreform fenntartását, a bányák, a bankok és a gyárak köztulajdonban maradását, a demokratikus köztársaságot mint politikai rendszert, továbbá a gyárak és üzemek munkásigazgatáson alapuló állami és közösségi tulajdonát. A mezőgazdaságban biztosítani akarták az egyéni-paraszti, és kisipari-kiskereskedői tulajdont a valóban szabad és önkéntes társulás formáival. Elismerték a magántulajdon szabadságát a közösségi érdekre támaszkodó erkölcsi normák adta határok között.

December 8-ára a Petőfi Párt, vagyis a népi mozgalom e néven újjáalakult pártja és a Kisgazdapárt újabb tervezetet készített. Ennek első pontja a szabadságjogokkal és a demokratikus választásokkal foglalkozik. Ezeken a választásokon részt vehet minden párt, amelyik az e nyilatkozatban körülírt állami, társadalmi és gazdasági rendet elfogadja. A második pont leszögezi, hogy az ország társadalmi és gazdasági rendjének alapja a termelőeszközök döntő részének társadalmi tulajdona. A harmadik pont a földreform védelmével. A negyedik a szövetkezés szabadságával. Az ötödik a magánvállalkozás törvényes keretek közt tartott szabadságával. A hatodik a szakszervezetek és az érdekvédelem szabadságával. És végül az utolsó pont a Munkástanácsok irányító szerepével foglalkozik. A forradalom kormányában részt vevő koalíciós pártokon kívül több más párt is egyetértett e nyilatkozattal.

Visszatérve 1956 egyik legmesszebb tekintő, legtisztábban látó politikusára, az embernek és gondolkodónak egyaránt kiemelkedő Bibó Istvánra, ő 1957 elején, még letartóztatása előtt így foglalta össze a harmadik útra vonatkozó nézeteit:

„Ez a kapitalizmusra és kommunizmusra felszabdalt világ valójában rémképek ellen és álproblémákkal küzd. E rémképek középpontja ortodox kapitalistáknak és ortodox kommunistáknak az a közös előítélete, hogy a szocializmus – azaz a kizsákmányolásmentes társadalom – eredményesen nem valósítható meg másképpen, mint a szabadság nyugati technikáinak a hosszú időre való elvetésével. Ezzel szemben a harmadik utas – valójában egyetlen lehetséges utas – mindenki, aki azt vallja, hogy a kizsákmányolás felszámolására irányuló szocialista célkitűzés maga sem más, mint a többi emberi szabadság felé haladó egyetemes fejlődés egyik állomása, s a kizsákmányolás elleni harc nem jelenti, sőt nem is tűrheti a politikai és közéleti szabadság már kidolgozott formáinak elvetését. S a szabadságnak a hatalmak elválasztásán, többpártrendszeres szabad választáson, szabadságjogokon – főleg sajtó- és véleményszabadságon, valamint bírói függetlenségen és a jogállam rendszerén nyugvó egész építménye – mely a nyugati világot minden hibája ellenére is olyan emberségessé és elviselhetővé teszi – nem valami „polgári” felépítmény, hanem egyszerűen egy objektív technika, a szabadságnak mindmáig felülmúlhatatlan legfejlettebb technikája… Ha valahol és valamikor, akkor a magyar forradalomban ez a harmadik út akart konstruktívan megszületni…”