Milyen világrend születik a pénzügyi káoszból?

A különböző megoldási módozatok két nagy csoportba oszthatók aszerint, hogy a jelenlegi pénzuralmi világrend megtartását, vagy pedig egy szociális igazságosságon alapuló, tehát minőségileg más világrend létrehozását tűzik-e ki célul. Az egy központból irányított világrendszer, és a hozzárendelt „új pénzügyi világrend” létrehozása a pénzuralmi világelit stratégiájának fontos részét alkotja már több száz éve. A pénzrendszer magántulajdonára támaszkodó és transznacionálisan megszervezett magánhatalom a nemzetállamok felszámolásával, s államok felett álló birodalmi struktúra létrehozásával akarja globálisan is megerősíteni uralmi helyzetét.

A szociális igazságosságon és esélyegyenlőségen alapuló harmonikus világrend ezzel szemben megszünteti a magánpénzrendszert, és nemzeti és nemzetközi szinten is visszaállítja a közpénzrendszert. A közpénzpénzrendszer lényege, hogy a termelő gazdaság folyamatait közvetítő – értéktelen, de szükséges – jelek előállítása többé nem egy szűk és zárt érdekcsoport magánmonopóliuma, hanem a demokratikusan megválasztott, és politikai felelősséggel tartozó közhatalom elidegeníthetetlen joga. A közpénzrendszer visszaállításával a hangsúly ismét az érték-előállító termelő gazdaságra kerül, és a gazdaság közvetítő közege, a pénz, ez a jel, ismét alárendelődik a termelő gazdaságnak. Újra állami közszolgáltatássá válik a pénz kibocsátása, valamint a hitelezés szabályozása, amelyet nem sajátíthat ki magának többé egy szűk és zárt csoport saját, önző érdekeinek érvényesítésére. A pénzuralmi világrend egyéni önzésen alapuló értékrendje helyébe a társadalmi igazságosságot és a közjót szolgáló közösségi értékrend lép. A szélsőséges vagyoni különbségek lehetővé teszik, hogy az esélyegyenlőségen alapuló szabadság – egyes kivételezettek számára – a szabadsággal való visszaélés szabadságává torzuljon.

A közpénzrendszer visszaállításával lehetővé válik, hogy a munka eredménye azt illesse, aki ezt a munkát elvégezte, és a vagyon elsősorban természetes személyekhez kötődjön, ne az arctalan pénzviszonyokba és jogiszemély-dzsungelekbe elrejtőzött tulajdonosokhoz. A vagyon mérete pedig e természetes személyek teljesítményének a függvénye legyen. E feltételek kikényszerítik a vagyon jelenleginél arányosabb és igazságosabb elosztását. Mivel a vagyon hatalom, ezért a teljesítményhez igazodó vagyon az érdekérvényesítés igazságosabb lehetőségét is biztosíthatja.

Veszélybe került a világelit „új világrend” stratégiája

A pénzuralmi világelit egyik legfontosabb intézménye a New York-i központtal működő Council on Foreign Relations, CFR, a Külkapcsolatok Tanácsa, amely létrejötte óta döntően befolyásolja az Egyesült Államok kül- és belpolitikáját, s ezen keresztül a világpolitika egészét. Ennek a gondolati műhelynek, „Think Tank”-nek nevezett nagy hatalmú testületnek a vezetői 2010 májusában Montrealban tanácskoztak. A részvevők között ott volt a CFR egyik fontos testvérintézménye, a Trilateral Commission, a TR, vagyis a Háromoldalú Bizottság alapítója, David Rockefeller, valamint a TR tényleges megszervezője és irányítója, Zbigniew Brzezinsky, a Columbia Egyetem tanára, aki arról is ismert, hogy Carter elnök nemzetbiztonsági főtanácsadója volt.

Brzezinsky a világelit e fontos tanácskozásán figyelmeztette a résztvevőket, hogy a globális méreteket öltött politikai öntudatosodás, valamint az eliten belül kibontakozott belső harcok együttesen megakadályozhatják az „egy központból irányított világrendszer” létrehozását. Brzezinsky kifejtette, hogy a világ globális politikai vezetése ma már lényegesen sokrétűbb, mint amilyen még nemrégen is volt. Utalt Kínának, mint fontos geopolitikai tényezőnek a felemelkedésére, valamint a G20-ak globális irányító szerepére. Ez utóbbiból azonban hiányzik a valódi egyetértés a legfontosabb kérdésekben. A világelit soraiban kibontakozott belső harc gátolja azokat az erőfeszítéseket, amelyek a globális kormányzat létrehozását szolgáló stratégia megmentésére törekednek. Ezért ezt a világtörténelmi programot csaknem minden fronton sorozatosan érik a kudarcok.

Brzezinsky felhívta a figyelmet egy másik jelentős tényezőre is, hogy „először a történelemben politikailag öntudatra ébredtek az emberek – ez teljesen új tényező –, mert ez nem volt így szinte semmikor az emberi történelem során”. Brzezinsky szerint „az egész világ öntudatra ébredt politikailag, és az emberek a világ csaknem minden táján tisztában vannak azzal, hogy valójában mi történik, és világosan látják az igazságtalanságokat, az egyenlőtlenségeket, a tisztelet hiányát és a kizsákmányolást”. Az emberiség ma már politikailag tudatossá és aktívvá vált. Ez a tény párosulva az elit megosztottságával, még inkább megnehezíti a nagyhatalmak számára a helyzet kezelését, beleértve a jelenlegi vezető világhatalmat, az Egyesült Államokat is.

A tanácskozáson felmerült az is, hogy az Egyesült Nemzetek Szervezetét kellene egy világkormányzattá átalakítani. Brzezinsky erre azt válaszolta, hogy az ENSZ inkább a világ országainak a sokféleségét fejezi ki, és csupán másodrangú kérdésekben tudja megteremteni az együttműködést, mert azon a fikción alapul, hogy minden tagállam egyenlő jogokkal rendelkezik. Ez alól csak a Biztonsági Tanács öt vétójoggal rendelkező tagja kivétel. Brzezinsky világosan kifejtette, hogy az a politikai öntudatra ébredés, amelyen az emberiség keresztülment, az új világrend létrehozásán fáradozó globális elit szemében kedvezőtlen fejlemény, s egyáltalán nem örül neki.

Brzezinsky már 1970-ben leírta, hogy milyennek képzeli az új világrendet, amelyet technetronikus korszaknak nevezett. Ez a korszak egy lényegesen ellenőrzöttebb társadalom fokozatos létrejöttét is magába foglalja. Ebben a társadalomban olyan elit gyakorolja a hatalmat, amelyet nem korlátoznak a hagyományos értékek. Hamarosan lehetségessé válik minden polgár csaknem teljes és folyamatos ellenőrzése, és minden fontos személyi adat naprakész nyilvántartása. A hatóságok számára pedig bármely pillanatban elérhetőek lesznek ezek az adatok. Ennek az elitnek a tagjai – akikről már ekkor ír Brzezinsky (Between Two Ages: America’s Role in the Technetronic Era, 1970) – voltak jelen a montreali tanácskozáson.

Egyre több jel utal arra is, hogy a világelit legfelső szintjén nemcsak rivalizálás folyik, de egy idő óta polgárháborús állapothoz hasonlítható helyzet van. Az elmúlt hónapokban a hatalmat gyakorló szupergazdag pénzdinasztiák irányításában nemzedékváltásra került sor. Nyitott kérdés a dollár sorsa, az új világvaluta bevezetése, valamint az új pénzügyi világrendszer struktúrájának a kialakítása, amely ma már nem megy például Kína, India és Oroszország nélkül. Egy Irán elleni megelőző csapás lehetőségével is számolni kell.

Mi lenne egy valódi rendszerváltás Magyarországon?

A magyar társadalmat az hasította ketté, hogy egy aránytalanul kis része eltulajdonította magának, valamint az államok feletti pénzkartellnek a nemzeti vagyon túlnyomó részét. Az elvett nemzeti vagyon legértékesebb része beolvadt a világuralmat gyakorló transznacionális pénzkartell globális részvényvagyonába. Amint már utaltunk rá, a vagyon hatalom, és a nemzeti vagyonától megfosztott többség hatalom nélkülivé vált, amelynek alig van érdekérvényesítő képessége. Az elmúlt húsz év politikai küzdelmei csupán a politikai szféra felhő régiójában tükrözték a magyar társadalom többségének vagyontalanná válását, általános elszegényedését és jövedelme egyre nagyobb részének átcsoportosítását a nemzetközi pénzügyi struktúrákhoz. Ez utóbbiak legfontosabb magyarországi kirendeltsége a közhatalomtól elszakított, a jog szerinti tulajdonosától függetlenné tett, de a pénzvilág struktúráitól nagyon is függő Magyar Nemzeti Bank.

A Nemzeti Együttműködés Rendszerének megteremtését a vagyoni és tulajdonosi viszonyok alapvető megváltoztatása nélkül csak szép óhajnak lehet tekinteni. Ha nem sikerül igazságosabb vagyoni viszonyokat teremteni, akkor megmaradnak azok a társadalmi törésvonalak és frontok, amelyek kibékíthetetlenül szembeállították a magyar társadalom két részét. Egyik oldalra kerültek azok a kozmopolita, komprádor és kollaboráns érdekcsoportok, amelyek a Kádár-korszak nómenklatúrájának a középszintű technokrata rétegéből jöttek. Ők tudták kapcsolati tőkéjüket a közvagyon – gyakran jogszabályokat is sértő – privatizálásával a saját magánvagyonukká átalakítani. Ők voltak azok, akik a transznacionális pénzkartellnek átjátszva a nemzeti vagyon legértékesebb részeit, olyan rejtett viszonzáshoz tudtak jutni, amely tovább gazdagította őket, és egyben tovább szegényítette a magyar társadalom többségét.

Nehéz nemzeti egységet megteremteni a rendszerváltás önző haszonélvezői és a rendszerváltás vesztesei között. A kifosztók és kifosztottak közötti érdekellentétet nem lehet nemzeti retorikával áthidalni. Ezt az ellentétet csak a nemzeti vagyon legalább részleges visszaszerzésével és igazságosabb újraelosztásával lehet némiképpen enyhíteni. Az első lépés a nemzeti vagyon visszaszerzése irányába a közpénzrendszer mielőbbi visszaállítása. A jelenlegi magánpénzrendszer ugyanis nemcsak bebetonozza az igazságtalan vagyoni viszonyokat, hanem társítja azokat a rendkívül igazságtalan jövedelmi viszonyokkal.

Nincs szükség arra, hogy kizárólag külföldről ideérkezett hitelpénzzel – amely eleve aránytalanul magas kamattal terhelten érkezik az országba – működjön a magyar gazdaság. A nemzetközi pénzkartell a saját pénzét a kizárólag neki felelős központi bank útján kényszeríti az országra. Az MNB 100%-osan magyar állami tulajdonban van, mégis kizárólag a pénzkartell irányítja – az a pénzuralmi érdekcsoport, amelyről a „Káoszból születik az új világrend” című írásunkban bizonyítottuk, hogy gátlástalanul fosztogatja a társadalmakat. Az MNB-t érdemben a pénzkartell bázeli bankja, a BIS (Nemzetközi Fizetések Bankja) felügyeli az ECB, az Európai Unió Frankfurtban székelő központi bankjával közösen. A pénzkartell csaló módszerekkel fosztogatja az országokat és a világgazdaságot. Ezért a monetáris felségjogok gyakorlását vissza kell vonni tőle. A magyar államot megillető monetáris jogokat is el kell tőle venni!

Magyar munkával fedezett magyar pénzre van szükség

De addig is, amíg ezt a valóban forradalmi lépést meg meri tenni egy valóban nemzeti elkötelezettségű kormányzat, addig is volna lehetőség magyar munkával fedezett magyar pénzzel működtetni a magyar gazdaságnak legalább egy részét.

Magyarországnak ma igen szűkösek a rendelkezésre álló pénzeszközei. Ilyen esetben van szükség rendkívüli pénzforrások megteremtésére egyrészt a gazdasági infrastruktúra létrehozására és bővítésére, másrészt a kutatásra és fejlesztésre, valamint a tudományos-technikai innovációra. A jelenlegi MNB helyére olyan új típusú központi bankra van szükség, amely úgy biztosít pénzt a reálgazdaság számára, hogy az nem okoz inflációt, mivel kizárólag a termelésnövelő infrastruktúra kiépítésére, valamint a technológiai modernizációt, a kutatásfejlesztést és az innovációt szolgáló projekteket lehet finanszírozni belőle. Ez a fajta hitelpénzteremtés eladósodás és kamatfizetés nélkül képes növelni az adott gazdaság kapacitását és termelékenységét. Az államnak azonban csak úgy szabad kibocsátania pénzt, hogy azt a gazdasági szereplők szigorúan a reálgazdaság teljesítőképességének növelésére fordítják.

A jelenlegi gazdasági és pénzügyi szükségállapot leküzdésének a módja nem a korlátozás, a restriktív gazdasági és pénzügyi politika, amelyet az IMF, a nemzetközi pénzkartell és az EU ma is szorgalmaz, hanem a teljesítménynövelés. A magyar gazdaság jelenlegi visszaesését az jellemzi, hogy a lefékezett termelés ellenére a belső kereslet (de a külső is) tartósan a kínálat mögött kullog. Ez pedig a termelés további csökkenését eredményezi. Erre úgy reagált a magyar pénzügyi kormányzat, hogy fiskális eszközökkel igyekezett kiküszöbölni vagy csökkenteni a költségvetési hiányt, másrészt tanúi lehettünk annak is, hogy magas kamatlábakkal csökkentették a forgalomban lévő pénz mennyiségét.

A depresszióra azonban más válasz is adható. Infrastruktúra-fejlesztő és produktivitást növelő programokat kell az államnak közpénzből, közhitelből finanszíroznia. Depressziós időkben a közpénzeket célszerű államilag megszervezett termelő és infrastruktúra-fejlesztő programokra fordítani. Ha a közpénzrendszer visszaállításával az állam gyakorolja a monetáris felségjogokat, akkor megoldható a pénzeszközök biztosítása. A likviditás ugyanis szervezeti és technikai kérdés. A munkateremtő programok és beruházások finanszírozásához szükséges hitelbővítést a közhatalom által irányított jegybank már el tudja látni. A ténylegesen igénybe vett hiteleknek a munkateremtő programok finanszírozásához szükséges teljes összegnek csupán töredékét kell kitenniük. Akár be lehetne vezetni az államilag garantált kereskedelmi váltók széles körű alkalmazását is, amelynek Magyarországon megvan az érvényes jogszabályi háttere.

A központi bank által készpénzre beváltható és meghosszabbítható kereskedelmi váltók más pénzügyi eszközökkel és technikákkal kombinálva alkalmasak munkateremtő és produktivitást növelő beruházások rövid határidejű finanszírozására. Ezek Magyarországon gyorsan és hatékonyan fejtenék ki hatásukat. Az ilyen közhatalom által megszervezett programok azáltal növelik a termelést, hogy igénybe veszik a meglévő gépi kapacitást, valamint a nyersanyagokat és az üzemanyagokat. Ezáltal nő a kereslet az ilyen áruk iránt. A vállalatoknak javul a pénzügyi helyzete, így a vállalatok fizetőképességével megszilárdul a nekik kölcsönző, illetve a számláikat vezető kereskedelmi bankok helyzete is. További kedvező hatás, hogy az újonnan alkalmazott munkaerő növekvő fizetőképes keresletet jelentene a fogyasztási javak iránt.

Az elsődleges hitelek az infrastruktúra-programok finanszírozásán keresztül élénkítő hatást fejtenek ki az egész gazdaságra. Ez a pénzügyi hajtóerő lehetővé tenné az államnak, hogy a megvalósítandó programok előzetes finanszírozása fokozatosan hosszú távú finanszírozássá alakuljon át. A jelenlegi pénzuralmi világrendnek elkötelezett közgazdászok szerint az infrastruktúra-programok állami jegybanki pénzzel történő finanszírozása inflációt okozhat. A történelem tanúsága szerint – ezeket az elgondolásokat már alkalmazták Japánban, Németországban kétszer is, az Egyesült Államokban és Franciaország ban, jelenleg pedig Kínában – ha szigorúan csak termelésnövelő és infrastruktúra-fejlesztő programokra fordítják a közhiteleket, akkor az nem okoz inflációt.

Valójában beindul egy tőkeképződési folyamat. A hitelfinanszírozás eredményeként reálgazdasági értékek jönnek létre. Ezen túlmenően a termelés növekedésének mértéke és üteme többszörösen meghaladja a hitelbővítés mértékét és ütemét. Természetesen ésszerű takarékossági programokra is szükség van, de ezeket össze kell kapcsolni a gazdaságfejlesztő programokkal. Ez garanciát jelent a hitelezési és beruházási politika eredményességére. A fő eszköz azonban a hitelek biztosítása, a takarékosság csak másodlagos szerepet játszik. Egy ilyen magyar „munkával fedezett magyar pénz” program csökkenti a belföldi kereslet és kínálat közötti aránytalanságot, és ezzel kiegyensúlyozottabbá teszi a gazdaság egészét.

A kulcskérdés ma Magyarországon az: ki irányítja a monetáris politikát? A nemzetközi pénzvilág irányítói – amikor mind a szándékos, mind a járulékos következményeivel bekövetkezett a pénzügyi összeomlás – nem haboztak kikényszeríteni az Egyesült Államok kormányától, valamint az európai államoktól mintegy 4,5 trillió (4500 milliárd) dollár, valamint 3000 milliárd euró állami közpénz kibocsátását, amelyek a bankrendszer szanálását és feltőkésítését célozták az adófizetők pénzéből. Most ugyanez a pénzkartell azon az alapon zsarol a nála lévő magánpénz-monopóliummal, hogy „elveszítette bizalmát a túlságosan eladósított kormányzatokban”. Azt már nem teszi hozzá, hogy a saját hazárd és felelőtlen, gátlástalan magatartása következtében omlott össze a világ pénzügyi rendszere. Az államok a közpénzeket közvetlenül odaadhatták volna a termelő gazdaságnak is, amely egyedül állít elő társadalmi szükségleteket kielégítő, értékhordozó javakat. Ehelyett a közpénzeket a bankok kapták, amelyek nem a reálgazdaság finanszírozására, hanem a globális pénzügyi kaszinó további működtetésére fordították. Céljuk a pénzből még több pénzt előállítani, mert határtalan gazdagodási igényüket a reálgazdaság finanszírozásából már nem tudják kielégíteni.