Az emberiség jövője az áttérés a természetes gazdasági rendre

Miért emberellenes a globalizmus?

Engedjék meg, hogy előrebocsássam: nem vagyok értéksemleges, és mondanivalóm az univerzális erkölcsöt elismerő értékbázison nyugszik. Univerzális erkölcs alatt értem valamennyi ember alapvető szükségleteinek, érdekeinek és értékeinek az esélyegyenlőség alapján való elismerését és védelmét. Mielőtt a globalizáció problémáinak elemzésébe kezdünk, ki kell térnünk a problémák természetére. Megoldási lehetőségeik szempontjából a problémák vagy konvergensek, vagy divergensek. Konvergens problémák megoldására alkalmas módszerekkel divergens problémákat nem lehet megoldani. A természettudományok konvergens problémáira az absztrakt matematikai módszerek jól alkalmazhatók, és ezek a problémák elvileg megoldhatók. Ezzel szemben az emberrel, az emberi társadalommal és annak tevékenységével – így a közgazdasággal – foglalkozó problémák megoldására is a matematikai módszerek csak korlátozottan, kisegítő eszközként használhatók.

A divergens problémákra mindig legalább két érvényes válasz adható. A konvergens problémákra viszont elvileg lehetséges az egyetlen helyes válasz. Az emberrel kapcsolatos problémák azért divergensek, mert az élet és minden emberi tevékenység összetett és dinamikus, és így csak egymást kiegészítő ellentétpárok kettős követelményével ragadható meg. Minden életjelenség a társadalomban is ellentétes oldalak közötti egyensúlyi állapot, amely minduntalan felborul, és folyamatosan helyreállítandó, ha el akarjuk kerülni egy szélsőséges helyzet kialakulását. Csak egy-egy példával támasztom alá ezeket a bevezető megjegyzéseimet. A konvergens problémára jó példa annak a feladatnak a megoldása, hogy létrehozzunk egy emberi erővel hajtott kétkerekű járművet. Számos megoldási javaslat után szűkül a válaszok köre, végül egyetlen megoldás bizonyul tartósnak: ez a jármű a kerékpár, amelynek persze számos változata lehetséges.

Ez a válasz azért időtálló, mert megfelel a természeti törvényeknek és az emberi igényeknek. A konvergens problémáknak az a lényege, hogy minél behatóbban tanulmányozzuk őket, a válaszok annál inkább közelítenek egymáshoz. Ezek a természettudományos, műszaki-technikai problémák tehát elvben véglegesen megoldhatók, mert ezekben nincs jelen az ember. A fizika, a kémia, a csillagászat vagy az olyan elméleti tudományok, mint a matematika, geometria foglalkoznak konvergens problémákkal.

Az emberre, a társadalmi életre, a közgazdaságra érvényes problémák esetében azt tapasztaljuk, hogy minél behatóbban tanulmányozzuk, annál inkább egymásnak ellentmondó válaszokra jutunk. Minél logikusabbak és világosabbak ezek a válaszok, annál inkább ellentmondanak egymásnak. Ezért nevezhetjük ezeket a problémákat szétágazó, divergens problémáknak. A társadalomnak nevezett emberi közösségben az egymással leggyakrabban szembekerülő két követelmény a szabadság és az egyenlőség. Az előbbi az erőseknek, az utóbbi a gyengébbeknek kedvez. Az egyenlőség korlátozza a szabadságot, az eltúlzott egyenlőség, az egyenlősdi pedig felszámolja. Az ember és a társadalom kérdéseivel foglalkozva szembetaláljuk magunkat az emberi élettel és az azt jellemző ellentétpárral, a születéssel és a növekedéssel, a hanyatlással és a pusztulással, társadalmi vonatkozásban pedig a szabadsággal és a renddel.

E kiküszöbölhetetlen ellentétek miatt az emberi élet, így a társadalom és a gazdasági élet egyensúlya sem teremthető meg absztrakt matematikai formulákkal. Ha nem is oldhatók meg, de emberközpontú, komplex megközelítéssel átmenetileg meghaladhatók. Ehhez a kölcsönös egymásrautaltság és felelősség alapján szem előtt kell tartanunk minden egyes embertársunk alapvető szükségleteit és érdekeit, vagyis a keresztény erkölcs alapján tényleg úgy kell szeretni felebarátunkat, mint önmagunkat. A szabadság és az egyenlőség ellentétes igénye a testvériség, a szolidaritás, a közösségi érzés segítségével azonban harmonikus, egymást kiegészítő és fenntartható egységet alkothat. Ebben az esetben nem a logika, hanem az emberi-történelmi tapasztalat és az ember isteni eredetű (vagy a természeti törvényekből levezethető) magasabb képességei a mérvadók. Felfogásunkban Isten az abszolút igazságosságot és a feltétlen, mindenkire kötelező univerzális erkölcsöt jelenti, amelyhez transzcendens dimenziója révén kapcsolódhat minden egyes ember. Ez azt jelenti, hogy önmagunk fölé emelkedünk.

A divergens problémák jobb megértéséhez elmondhatjuk, hogy egy érdemi-etikai demokráciában, amely a közvetlen részvétel alapján működik, egyszerre van szükség igazságszolgáltatásra és könyörületre. Az egyik látszólag tagadja a másikat, valójában a köztük lévő egymásrautaltság teszi élővé és kiegyensúlyozottá az ilyen érdemi demokrácia rendjét, amely alapvetően eltér a jelenlegi – alibidemokráciába csomagolt – pénzuralmi diktatúra rendszerétől. Az igazságszolgáltatás könyörület nélkül kegyetlenség. A könyörület viszont fegyelmező kényszer és rend nélkül káosz és anarchia. A társadalomnak egyszerre van szüksége a változásra és a stabilitásra, a hagyományok őrzésére és megújulásra, a közérdek és a magánérdek együttes érvényesülésére a köztük folyamatosan megújítandó konszenzus révén.

A gazdasági életben is követelménypároknak, kettős követelményeknek kell egyszerre eleget tenni. A harmonikus, stabil, kiegyensúlyozott gazdasági életnek egyszerre van szüksége a piac működésének szilárd kereteire és a szereplői szabad mozgására, az előrelátó tervezésre és a „tégy, ahogy óhajtod” gazdasági szabadságára, az egészséges növekedésre és a természetes hanyatlásra. A társadalom, és ezen belül a gazdasági élet egészsége ezen ellentétes követelmények együttes és folyamatos teljesítményétől függ. Ha csak az egyik követelmény érvényesül, az kegyetlenné teszi az adott társadalmat, kiegyensúlyozatlansághoz, majd felbomláshoz vezet. Ez történt azzal a szovjet típusú szocialista rendszerrel, amelynek uralkodó rétege rendőrállami erőszakkal vette el a polgárok munkájának eredményét, és szerezte meg a felettük való korlátlan rendelkezést, beleértve az életükkel való rendelkezést is.

A vagyon hatalom, és aki abszolút joggal rendelkezik a vagyon felett, az abszolút hatalommal bír az emberek felett is. Ez a rendszer, mint tudjuk, csúfosan megbukott. Ugyanezen lehetőség előtt áll az ultraliberális pénzuralmi világrend is, ahol a globális pénzmonopólium tulajdonosai pénzügyi technikákkal sajátítják ki maguknak a többi ember munkájának az eredményét, és a hegemóniájuk alatt centralizálódott pénzvagyon és reálvagyon segítségével a világuralmat is megszerezték maguknak. Ez a rendszer is kiegyensúlyozatlan, és tanúi vagyunk a felbomlásának.

A globalizáció fogalmát az 1950-es évek végén kezdték el használni az amerikai stratégiai tervezők és az ún. „think tank”-ek szakértői. A globalizáció fogalma igazi karrierjét azonban a Római Klub 1970-es években publikált jelentéseinek köszönheti. Minthogy a globalizáció esetében is divergens problémakörrel állunk szemben, ezért megítélését tekintve vannak, akik a tartalmát elfogadják és támogatják, és vannak olyanok, akik bírálják, sőt támadják. Akik elfogadják, a globalizációs jelenségeket úgy írják le, mintha levezethetők lennének természeti törvényekből. A globalizációt az ember és a természet kapcsolata szerves részének tekintik. Ezért a globalizáció nemcsak kikerülhetetlen, de egyenlő a fejlődéssel és a haladással. Korábban a globalizációs jelenségekre a modernizáció kifejezést is használták, de a modernizációból is a technikai modernizáció értelmezést vették át, és elhagyták az emberi társadalom modernizációjával kapcsolatos, korábban nagyon is hangoztatott követelményeket. Az emberi társadalom modernizációja a társadalom igazságosabbá tételét jelenti, ahol a munka eredménye annál marad, aki azt létrehozta. A technikai modernizáció pedig a technológiai forradalom kibontakozását jelentette: a fosszilis energiahordozókra támaszkodó ipart és közlekedést, az autót, a repülőt, sőt a rakétát, de ide kell sorolni a távközlést, a telefont, a rádiót, a televíziót, az internetet és a nanotechnológiát.

A globalizáció e technikai modernizációs értelmezése szerint ezek a világszintű folyamatok a természeti törvényekhez hasonlóan nem befolyásolhatók. Ugyanakkor alapvetően pozitív a hatásuk, és ezért üdvözölni kell a globalizmust, mint az emberiség hosszú távú fejlődésének természetes és kikerülhetetlen tartozékát. Ehhez még azt is hozzáteszik, hogy a globalizmus valójában értékmentes és politikai-hatalmi szempontból semleges jelenség. A globalizációt az emberi értékválasztástól függetlennek tekintik. Ez a felfogás megkérdőjelezi a globalizmus kritikájának létjogosultságát, hiszen lehet-e a természeti törvényeket, például a gravitációt bírálat tárgyává tenni.

Mivel, mint már említettem, divergens problémakörrel állunk szemben, ezért természetesnek tekintjük, hogy az elmúlt két évtized folyamán a globalizációt kritizáló megközelítési módok egész sora jött létre. Ezekből erőteljes antiglobalista tiltakozások, tömegtüntetések is kifejlődtek. Az antiglobalista bírálatok egyik része a globalizáció mennyiségi, míg a másik része a minőségi kritikáját helyezi előtérbe. A mennyiségi vagy terjedelmi bírálatok a folyamatot ugyan kikerülhetetlennek tartják, de kritizálják annak túlzásait és mértéket nem ismerő gátlástalanságát. Ezért valamilyen formában szabályozni kívánják a globalizáció erőit. Ezekhez sorolható XVI. Benedek pápa 2009. július 8-án a G8-as országok vezetői olaszországi találkozójára időzített, immáron harmadik enciklikája. Az enciklika e témára vonatkozó részének bíráló elemzésére még visszatérünk.

A globalizációt ellenzők másik nagy csoportja szerint tartalmi, minőségi probléma van a jelenleg érvényesülő globalizmussal. Nem csupán az a baj, hogy egy esetleg alapvetően értéksemleges, vagy akár jól is kezelhető folyamat túlterjeszkedik a lehetőségein, és ezzel kezelhetetlenné válik. A fő baj az, hogy a globalizáció eleve romboló, veszélyes, sőt az egész emberiség sorsa szempontjából egy végzetesnek is tekinthető világtörténelmi fejlemény. Nemcsak azt állítják, hogy a globalizmus nem természeti törvény, és ezért elkerülhetetlen, hanem azt hangsúlyozzák, hogy nagyon is természetellenes, sőt a természetet tönkretevő, önpusztító folyamat. Azt bizonyítják, hogy a politikai, hatalmi és ideológiai semlegességre való hivatkozás a ma már konkrétan leírható pénzuralmi struktúra kísérlete arra, hogy az általa támogatott hamis értelmezéssel önmagát nem létezőnek állítsa be. Ami pedig nem létezik, azt bírálni is értelmetlenség.

A globalizmus belső problémáját érinti ez a kérdés, mert ha nem létezik az a hatalmi struktúra, amely ezt a rendszert rákényszeríti a világra, és amelynek a haszonélvezője, akkor nem létezhetnek azok az ellenerők sem, amelyek ezt a rendszert egyensúlyban tarthatnák. A rendszerelmélet alaptétele, hogy idővel minden rendszer összeomlik, ha nincsenek benne a kiegyensúlyozó ellenerők. Egymagában létező hajtóerő nem képes az önszabályozásra, és elkerülhetetlenül önpusztítóvá válik. A globalistaellenes bírálók egy része olyan létmódnak tekinti a globalizmust, amely az emberiség számára végzetes zsákutcának bizonyulhat.

A globalizációval az a legfőbb probléma, hogy a pénz magánmonopóliuma vált világméretűvé, amelyet a kamatmechanizmus működtet. Ez a kamatmechanizmus olyan növekedésre kényszeríti a világgazdaságot, amely felemészti a pótolhatatlan fosszilis energiahordozókat, és elpusztítja a természeti környezetet, amely képtelen többé a regenerálódásra. Véges földünkön semmilyen alrendszer nem növekedhet (fejlődhet) végtelenül. Nem fenntartható, vagyis vég nélküli növekedésre van szükség, hanem fenntartható erőforrásokra, az emberiség és otthonának, a Föld nevű bolygónak a megmaradására.

A kamat és az általa vezérelt pénzrendszer természetesen képes a végtelen növekedésre, de a pénzrendszer által megerőszakolt reálgazdaság ilyen növekedésre nem képes. A világunkat immáron kétszázötven éve uraló pénzuralmi civilizáció a fenntarthatatlanság rendje, és eddig is csak az erőszak valamilyen formájával lehetett működtetni. Ezért a globalizációt az erőszak – az állandósult világszintű polgárháború – uralmi rendszerének tekinthetjük.

A globalizmust fölfoghatjuk olyan új életmódként, amelynek célja a pénzuralmi érdekcsoportok stratégiai céljait szolgáló művi valóság létrehozása és működtetése. Ez a pénzuralmi elitet kiszolgáló rendszer a liberalizálás, a deregulálás és a privatizálás révén terjeszkedik. A pénzuralmi világrend olyan hálózatot épített ki, amely képes a kényszerítésre, a fegyelmezésre és az emberi tudatot befolyásoló és ellenőrző értelmezésre. A pénzuralmi világrend első eleme a kényszerítő hatalom, amely a multinacionális vállalatok hálózatát jelenti. A pénzuralmi világrend másik intézményi rendszere a transznacionális pénzügyi struktúrákból áll. Ide tartoznak a Bretton Woods-i ikrek, a Világbank és az IMF, a WTO, a Világkereskedelmi Szervezet, a befektető alapok, hitelminősítő intézetek és a központi bankok.

A pénzuralmi világrend harmadik hatalmi intézménye a tudatipar. Ennek a tömegtájékoztatási, tudományos és oktatási intézményei fogalmazzák meg és terjesztik azt az értelmezési keretet, amely a globalizmus világuralmi rendjét természeti törvénynek tünteti fel.

A termelő gazdaság és a pénzgazdaság versengése

Az eddig elmondottakból is egyértelmű, hogy a világot jelenleg irányító pénzuralmi rendszer nem azonos az egyenlő esélyekre alapozott vállalkozói szabadsággal és az erre épülő piacgazdasággal. Ez a pénzuralmi rendszer, a krematisztika jelentősen eltér az emberi szükségletek kielégítését szolgáló ökonómiától, a valódi közgazdaságtól. Már Arisztotelész élesen megkülönböztette az emberi szükségletek kielégítését szolgáló közgazdaságot a pénzből még több pénzt előállító pénzgazdaságtól, amelyben az áruk forgalmán és nem az érték-előállító termelésen van a hangsúly. Az ökonómia az élethez szükséges, az állam számára hasznos javak előállításával foglalkozik. Használati értékeket állít elő. Ezzel ellentétben a pénzgazdaság a pénzből kíván még több pénzt csinálni. A termelő gazdaságban a fő szempont a szükségletek kielégítése. A pénzteremtés gazdasági tevékenység révén történik. A pénz, mint az érték-előállító termelő gazdaság közvetítő közege, olyan egyezményes jel, amely bírja a gazdasági szereplők bizalmát. A pénz azonban önmagában értéktelen. Annak van értéke, amit jelez. Ezért valójában a jel előállítása azokat illetné meg, akik előállítják azt az értéket, amit ez a jel jelez.

A jelenlegi pénzuralmi világrendben a pénz előállítása teljesen szétvált az értékhordozó termékek és szolgáltatások előállításától. Ezért a pénz előállítása maga is iparággá vált, ahol már a reálgazdaság megkerülésével törekedtek óriási mennyiségű pénz előállítására. A jelenlegi pénzügyi világválságot is az okozta, hogy a termelő gazdaságtól elszakadt pénzipar több száztrilliós nagyságrendben állította elő a fedezetlen pénzt, és kreált hozzá virtuális fedezetet nyújtó pénzpiaci termékeket, úgynevezett „toxic asset”-eket, vagyis mérgezett pénzügyi eszközöket. Az így létrejött fedezetlen dollártrilliárdokból álló pénzbuboréknak szükségszerűen ki kellett pukkadnia.

Ebben a válsághelyzetben világossá vált, hogy a pénz csak másodlagos, és az igazi értéket a termelő gazdaság állítja elő. A közvetítő jeleket előállító és mozgató bankrendszer valójában mások munkájának eredményét osztja el. A jelenlegi globális krematisztika egyik alternatívája a szociális piacgazdaság és a jóléti állam. További kiutat jelenthet a lokális gazdasági érdekeket és az autonómiát védelmező protekcionizmus. A protekcionizmusból a pénzuralmi rendszer haszonélvezői szitokszót csináltak, holott ez nem jelent mást, mint a gyengébb gazdasági szereplők megvédését a túlerővel rendelkező gazdasági ragadozóktól.

A globalitás és a lokalitás harmonikus kombinálására már történtek kísérletek elsősorban Japánban és Tajvanon, Dél-Koreában, Hongkongban, Szingapúrban, valamint Malajziában. A jelenlegi pénzuralmi rendszer szabad vállalkozáson alapuló piacgazdaságról beszél, az ultraliberálissá vált gazdaságirányítás ténylegesen azonban monopolrendszert, hatalmi gazdaságot működtet. Ez a hatalmi gazdaság szemben áll a protekcionizmus, valamint a jóléti állam termékeny kombinációjával. Az ultraliberális pénzuralmi rendben a világgazdaságot uraló pénzügyi struktúrák és korporációs világbirodalmak mindent megtesznek a helyi érdekérvényesítés, vagyis a protekcionizmus, valamint a jóléti állam megsemmisítése érdekében. Ebben a globális pénzuralmi rendszerben a gazdaság olyan futószalaggá alakult át, amelynek az a funkciója, hogy a pénztőkét alulról felfelé, a pénzügyi szféra tulajdonosaihoz áramoltassa. A jövedelemátcsoportosítás a termelő munkától a pénztőke irányába monetizálással, privatizációval és határokat átlépő transznacionális piac létrehozásával zajlik.

Az említettek közül legfontosabb a monetizálás, vagyis minden létező dologhoz és emberi tevékenységhez valamiféle pénzben kifejezett árat kapcsolnak. Itt az a trükk, hogy akiknek nincs ilyen közvetítő közege, azoknak a pénzuralmi rendszerben semmi esélye sincs a talpon maradásra. Nekik nem marad más választási lehetőségük, mint hogy csatlakoznak azokhoz, akik felszámolásra, megsemmisítésre vannak ítélve.

Ha a jelenlegi helyzet meghaladásának jövőbeni útjait keressük, akkor a tudományos előrelátáshoz kell folyamodnunk. Ez többek között azt jelenti, hogy megkíséreljük a lehetőségek, szükségszerűségek és a valószínűségek számbavételét, és ily módon a kiút megtalálását. A pénzuralmi globalizáció alternatívája a termelő vagyon elsőbbségén nyugvó globális rendszer lehet, amelyben felszámolásra kerül a jogi személyiséggel rendelkező korporáció, mint a gazdasági-társadalmi felelőtlenség és a határtalan önzés intézményesített formája. A természetes gazdasági rendben a tulajdon csak konkrét, természetes személyhez kötve létezhet, és a tulajdon nagysága a működtetője teljesítményétől függ. A természetes személy-tulajdonos a teljesítménye arányában részesül annak hasznából, és ezzel a többletértékkel szabadon rendelkezik.

Ez nem a szélsőséges egyenlőség, a káros egyenlősdi bukott rendszere. De nem azonos a pénzuralmi világrend ugyancsak szélsőséges vagyoni megosztottságon alapuló rendszerével sem, amit előszeretettel hívnak demokratikus kapitalizmusnak. Az új tulajdoni szerkezetben csak természetes személy lehet tulajdonos, és tulajdonának nagysága e természetes személy teljesítményéhez igazodik. Az igazságos egyenlőtlenség rendje lépne a mai szélsőségesen igazságtalan egyenlőtlenség rendjének a helyébe.

A szocializmusnak nevezett rendszerben a hatalmat gyakorló érdekcsoportok a pártállam által gyakorolt rendőri erőszak eszközeivel vették el az értéket előállítóktól a tulajdonukat és a munkájuk eredményét. A pártállamot irányító nómenklatúra tagjai személyes teljesítmény nélkül rendelkeztek a szabadság anyagi feltételével. A jelenlegi pénzuralmi diktatúrában a monetáris felségjogokat maguknak kisajátító pénzvagyonos érdekcsoportok a pénz magánmonopóliuma segítségével sajátítják ki a maguknak mások munkájának az eredményét. A gazdasági élet közvetítő közegének előállítását elveszik a közhatalmat gyakorló államoktól, majd a saját tulajdonukat képező bankrendszerhez továbbítják. A pénz magánmonopóliuma lehetővé teszi az érték-előállítók munkája ellenértékének kamat formájában történő elvonását, az eladósítás általánossá tételét, továbbá az államok, a gazdasági szereplők, valamint az egyének adósságcsapdába terelését.

Az így beindított adósságspirál folyamatosan áramoltatja a jelek, vagyis a pénz előállításának a monopóliumával rendelkezőkhöz a létrehozott értékeket. Mindkét rendszerben – az állammonopolistában és a pénzmonopolistában – az igazságtalan egyenlőtlenség érvényesül, mert természetellenesen nem az rendelkezik a munkájának az eredményével, aki azt a teljesítményével létrehozta. Ezt a természetellenes rendszert kell lecserélni az emberi természetnek megfelelő igazságos egyenlőtlenség rendszerére. Ez a természetes gazdasági rend, amelyben ember és ember között elsősorban a teljesítménye alapján van különbség.

A termelés elsőbbségén nyugvó természetes gazdasági rendszerben csökken a pénzrendszer szerepe, és a pénz elsődleges funkciója ismét a gazdasági folyamatok közvetítése lesz. Ebben az új rendszerben megszüntetik azt a lehetőséget, hogy pénzből közvetlenül – a termelő gazdaság és a személyes teljesítmény kihagyásával – lehessen még több pénzt előállítani. A magánpénz-monopóliummal és kamatszedéssel működtetett pénzrendszer helyébe a közpénzrendszer lép. A kamatsarcot szedő hitelpénzt felváltja az összes nemzeti valuta felett álló semleges világpénz, amely elvezethet a valóban szabad és egyenlő esélyek alapján működő világkereskedelmi kapcsolatokhoz.