Prológus

Odafenn álltak a négytornyú vár legmagasabb ormán, és a mozdulatlannak tűnő tengert nézték.

Az öböl csendes volt. Azt az arcát mutatta a szikrázó csillagoknak, melyet halandó rég nem láthatott. A csillagok persze emlékeztek még, milyen is az öböl, ha egyetlen gálya és nef sem szeli hullámait, hogy milyen a tenger, amikor vize ily sűrű és fekete, mintha a végítélet után feltámadott szörnyek kavarnák fel medrének évezredes üledékét.

A halászok még naplemente előtt visszahúzódtak a védett kikötőbe. Az erre tévedő vándor joggal hihette, hogy minden teremtett lélek a viharoktól védett, biztonságos kőkunyhókban keresett menedéket ezen az éjszakán.

Csak két, sötét köpenybe burkolózó alak állt a Porto Re fölé magasodó vár bástyájának fokán. Mint két fekete őrdémon, rezzenéstelenül tűrték, hogy a jeges éjszakai szél csuhájukba kapaszkodjon, cibálja, szaggassa azt.

A tenger vonzotta tekintetüket, csuklyáik árnyékából végigpillantottak a látóhatárt szegélyező távoli sziklasoron. A messzeségben, ahol a szirtek véget értek és kitárult a horizont, egy aprócska sziget bújt meg az éjszakában. Kopár szikláinak oltalmában pedig, mint a kagylóhéjra tapadó sötét gyöngyszem, magányos viskó állta a tomboló szél dühét.

Tudták, hogy ott a sziget, bár a várkastély ormairól nem láthatták partjait, még kevésbé a kunyhót. Azok ketten mégis bizonyosak voltak benne, hogy ott rejtezik a sópáragomolyagon túl.

Csak napokkal elébb szereztek tudomást létezéséről. Későn. Túlságosan későn. De egyedül magukat okolhatták a kudarcért, hiszen mindvégig itt volt, az orruk előtt, ám ez a megoldás túlontúl kézenfekvőnek tűnt, ezért inkább a belső tenger ezernyi szigete között keresték a kiátkozott rejtekhelyet.

Tévedtek. Mindannyian. S most eljött az idő, hogy meglakoljanak tévedésükért.

Sokáig mindketten hallgattak. Igyekeztek türelmesnek mutatkozni, legalább egymás előtt, de nem sok sikerrel. Éjsötét vértjük alatt szívük vadul vert. Az aggodalomra minden okuk megvolt. Szolgáiknak már régen vissza kellett volna térni a szigetről, bizonyosságot szerezve, ott rejtezik-e valóban az átkozott, kit régóta kerestek, űztek, üldöztek szerte Adrionban.

Ha igen, megmenekültek.

Ha nem, Gadurból hatalmas, fekete gálya kél, hogy fedélzetén a lidérc grif maga hozza el számukra a végzetet. Estellvést, amikor a várkastély magasából veres vitorlás gályájuk kisuhant a város fölé, s a kikötő népe félelemtől űzve menekült a partra, még reménykedtek.

Annak azonban már egyetlen szemtanúja sem volt kettejükön kívül, amikor éjfél közeledtével a csillagok pisla fényében kirajzolódni látszott végre a visszatérő gálya körvonala, vásznán a Vérszemű csillag szimbólumával. Egymásra pillantottak. Talán mindkettejük sorsa eldől, amikor meglátják a gálya orrában álló shadomul arcát. S valóban: néhány perccel később, amikor a gálya Porto Re felett siklott, már mindent tudtak.

A Hor-pap összetörten gubbasztott a szakrithacél orrcsonknál, kezében az idegen fegyver, melynek végén izzó fénygömb világította meg a fekete árboc mellett elsuhanó bizonytalan árnyakat.

A gálya lentebb ereszkedett, s amikor hallótávolságba kerültek végre, a shadomul széttárt karokkal kiáltotta:

– Késő! A sziget üres!

– A kunyhó? – mennydörögte a tajguc, s a félelem olyannyira eltorzította hangját, hogy amaz alig hámozta ki belőle az emberi szavakat.

– Megtaláltuk. De ő már nem volt ott!

– És az?

A shadomul lehajtotta fejét.

Nem volt szükség válaszra.

A két Hor-pap megborzongott. A hírt nem tarthatják sokáig titokban, ahhoz túlságosan nagy horderejű ügyről volt szó. Talán már el is késtek vele. És messze északon, ahol Gadur templomerődje magasodik az ég felé, tudnak már kudarcukról.

A reakció nem késhet sokáig. Bazabool szándékaihoz szemernyi kétség sem fér. Bizonnyal elküldi hű szolgáját, a megtorlót, a gyűlöltet.

Mindketten ismerték a lidérc grif gyorsaságát, tudták, hogy két napon belül itt lesz.

És nem kegyelmez majd senkinek…

1.

Arra ébredt, hogy sós cseppek hullanak homlokára, végigcsorognak napcserzette arcán, hogy aztán szája szélére gördülve undorító, kesernyés nedvességet csempésszenek nyelve hegyére. Gyomra tiltakozva összerándult. Ösztönösen köpni szeretett volna, de arra sem érzett elég erőt, hogy megmoccanjon. Minden tagját ólmos fáradtság és sajgó fájdalom kötötte gúzsba.

A hétpoklok összes démonára!

A sós cseppek egymás után koppantak kemény koponyáján. Lecsorogtak arccsontján, s egyre több szivárgott át keskenyre szorított szája résén. Torkában keserű gombóc gyűlt.

Az első gondolat, ami eljutott tudatáig, az undor volt. Öklendezni kezdett, de aztán megemberelte magát. Nagyot sóhajtott, érezte, ahogy orrlikain keresztül friss, tiszta levegő áramlik izzó tüdejébe.

Sós levegő…

Kán Morgare tudatába mintegy mellékesen lopakodott a felismerés: a tenger hideg, nyirkos levegője legyezi arcát…

A tenger…

Nem tudott most ezzel foglalkozni: szokatlan intenzitású fájdalom kínozta. Miért nem képes megmoccanni? Fejét sziklányi koloncnak érezte, melyet képtelenek tartani megdagadt nyakizmai, szemhéjára elviselhetetlen súly nehezedett, de sejtette, ha fel is feszítené őket, csak valami véres kuszaságot látna. Ahogy minden erejét összeszedve megpróbálta oldalra fordítani fejét, izzó késhegyek hasogattak izmaiba. Üggyel-bajjal sikerült még egy kis levegőt préselni magába.

A hétpoklok összes démonára!

A magatehetetlenség mindennél jobban bőszítette. Kivárt néhány pillanatig, és igyekezett ólomlábakon szédelgő gondolatait rendezni. Jól van. A gyomra fortyogó lávakatlan. És ez az átkozott imbolygás!

Hajó…

Valami hajón hever…

Jó lesz tisztázni, mielőtt…

Kán Morgare emlékei mélyén távoli, eltemetett foszlányok éledeztek. Szóval egy hajó… A nomád arcára ördögi vigyor ült ki, ahogy egymás után villantak agyába az előző éjszakák képszilánkjai.

Igaza volt a triźei kufárnak. Maga sem intézhette volna különbül!

Balra fordította fejét, és kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét. Éles, vakító fény hasított keresztül a sötétség puha falán, kettészakította a meleg burkot, ami tudatát védte, aztán lassan veres kontúrokkal töltötte ki a kristályosodó képet.

Kán Morgare morogva könyökölt fel.

– Miféle istenverte ladikon vagyok?

– Nyughass, barátom!

Kérges tenyér érintette. Dacosan megrántotta a vállát, de csak azt érte el, hogy felkavarodott a koponyájába zárt, dühödt darázsraj.

– Mondtam, nyughass! Túlságosan rossz bőrben vagy ahhoz, hogy ficánkolj!

A bosszantóan sima hang fumi szláv akcentusban törte a velencések nyelvét. Kán Morgare ismerte ezt a nyelvjárást, most mégis nehezen rakta össze a szükséges szavakat.

– Mondd már, kutya, hol vagyok? – motyogta alig hallhatóan.

Meg kellett támasztania fejét, különben menten visszacsuklott volna a nedves, bűzlő deszkára. Az eresztékekből sós pára, dohos verejték- és kátrányszag áradt. Igen… kétség sem férhet hozzá…

Egy hadigálya…

– Alaposan benyakalhattál, barátom, ha még ezt sem tudod! Sokáig azt hittem, már rég’ meghaltál: senkit sem láttam mozdulatlanul heverni három nap, három éjjel!

A nomádot bosszantotta az ismeretlen fecsegése. De még inkább az, hogy nem volt képes tisztességesen megtartania fejét, hogy körbekémlelhessen. A homályos foltok lassan álltak össze nagy, barna formákká, melyeket imbolygó fénypászmák barázdáltak.

Valahol a magasban egy vitorlavászon elszabadult sarkát csattogtatta a szél.

A nomád – még mindig félig vakon – felemelte fejét, és hagyta, hogy a szél sós illatfelhőt sodorjon az orrába. A magasból újabb nehéz cseppek hullottak alá, s a homlokán csattantak. Kán Morgare azonban most már nem hagyta, hogy végigcsorogjanak arcán, hogy újra meg kelljen ízlelnie őket. Dühösen megrázta fejét, nem törődve a pokoli fájdalommal. Érezte, hogy hosszú, fekete haja a koponyájához tapad; tincseit alvadt vérfoltok ragasztották bőréhez.

Felemelte a kezét. Véres volt.

– Ami azt illeti… – mondta vidáman az idegen, aki furcsamód valahol fölötte terpeszkedett –, egy görbe zeccinót sem adtam volna az életedért! Nem mintha nem láttam volna éppen elég csudát! Egyszer például Ragusában egy bagadai ruádot temettek el elevenen a nagy tiszteletű hasid magiszterek! Azt hiszem, afféle boszorkánymesternek tartották, és hát ki tudja, talán valóban az is volt. Én magam ugyan nem állíthatom, mert nem ártott az nekem semmit, és hát amit nem látunk a saját szemünkkel, arról nem mondhatunk bizonyosat, ugyebár… Szóval az a ruád három napig hevert a sírjában, amikor…

– Hallgass! – mordult rá vészjóslón a nomád. Lehetett valami a hangjában, mert az idegen azonnal elnémult.

Kán Morgare fellélegzett, amikor végre ismét csönd lett. Csönd? Mintha ködfalon át szűrődtek volna tudatáig az egyre erősödő hangok.

Nyögések, a hajótest recsegése-ropogása, a szél süvítése a kötelek között, az orrnak csapódó hullámok moraja, a közelben köröző kősirályok vijjogása, távoli üvöltés, valaki parancsokat osztogatott a magasban, nyögések, zihálás… zihálás…

Egy gálya… Adrioni triera!

Kán Morgare nyúlánk, hajladozó árnyakat pillantott meg a feje fölött. Monoton ritmusra dőltek előre, aztán megfeszülve, nyögve húzták hátra a hosszú rudakat.

Evezősök… A triera rabszolgái.

A nomád felhördült. A triźei kufár terve kiválóan működött, mégis most, hogy itt hevert a hadigálya fedélzetén, ébredező tudatán gyorsan eluralkodott a gyűlölet, egy csapásra lesöpörve a tagjait béklyóba verő fájdalmat. Megtámasztotta magát, hogy talpra szökkenjen, azonban a következő pillanatban visszazuhant a dohos hajófenékre.

Csodálkozva nézett végig magán. Testét sebek, száradt vércsíkok tarkították. Ruháinak már csak foszlányai maradtak, izmaira szabadon csöpögött a magasból a gályarabok verejtéke. Végigcsúsztatta kezét a derekán: sem tőre, sem rövid nomád szablyája nem lógott veretes övéről.

– Hol vannak a fegyvereim? – bődült el. Fenyegetően felfelé fordította tekintetét, s már mozdult is, hogy találomra elkapjon egyet a feje fölött hajladozó csutakos alakokból, de valami megint visszarántotta.

Tapogatózva végigcsúsztatta véres kezét a lábszárán: fémes hideget érintett a bokáján.

Bilincsekkel láncolták a hajófenékhez.

Az üvöltéstől egy pillanatra megreszketett a fedélköz: a gályarabok kizökkentek ritmusukból, s rémülten tekingettek a mélyben tomboló hatalmas termetű harcosra, aki csak most ébredt rá, hogy mi történt vele.

Kán Morgare, a Csák nemzetség tumánsahunja fogoly volt.

2.

– Porto Re! – sóhajtotta megkönnyebbülten a palánknál álló cifra ruhás boccarác. Minden oka megvolt az örömre: háromnapos útjuk alatt elkerülték a Velebit jeges, viharkorbácsoló szeleit, a Vörös-sziget környékén cirkáló, áldozatra leső remorákat, a Kvarinero bejáratát őrző baskai kalózokat, akik – a Selçe legénységének legnagyobb szerencséjére – éppen egy ütött-kopott raşai gálya üldözésével foglalták le magukat.

Nem mintha a Selçe nem hajózhatott volna teljes biztonságban a szigetvilág bármely részén: Vlagurian Krjocs karaz drága triźei dukátokon megváltott kék-fekete hadilobogójánál nem létezett megbízhatóbb védőpajzs az Adrion északi vizein. Azon már minden partvidéki kalóz elgondolkodhatott, megmerészelne-e csáklyázni egy olyan gályát, amely a karaz névleges védelmét élvezte…

Ogulin-Magacce kapitány azonban nem is Velebit viharaitól, a Vörös-sziget rettenetes remoráitól vagy a Kvarinero kíméletlen kalózaitól félt. Tapasztalt hajósnak számított a Kvarinero négy szegletében, igaz, a Cape Otrantuson túl még nemigen fordult meg. Az Adriont úgy ismerte, mint a tenyerét. Egyetlen szirt, zátony, felszín alatti hajóroncs, hullámsírba merült, végítélet előtti rom, egyetlen újjászületett, alattomos teremtmény sem töltötte el félelemmel a szívét.

Hanem amit mostanában Fum és Triźe fogadóiban és szerte a mólóknál hallani, az alaposan megborzongatta Ogulin-Magacce kapitányt. Nyugatról, a velencések vizei felől különös jelenségekről számoltak be a kalmár hercegek hajósai. Soha nem látott lények bukkantak fel a túlparti lagúnák között, az eltemetett, álmodó város cölöpvilágában pedig vodnikcsapatok fosztogatták a kriptákat. Mondják, a velencések kiürítették a belső várost, és áttették székhelyüket az északabbra elterülő és jobban védhető bástyaerődökbe.

Hogy mennyi igazsága volt a szóbeszédnek, egyelőre senki sem tudhatta, ám az Adrion északi fertályára kimerészkedő teremtmények létezéséről Ogulin-Magacce kapitány is megbizonyosodhatott, amikor végighajózta a Triźétől északra, északnyugatra elterülő partvidéket.

Megátkozott vidék volt az. Mióta a nomád tumánok egyre gyakrabban vetemedtek a gazdag kalmár hercegek városainak ostromára, felborult a rend Adrionban. És Triźe dózséja a hírek szerint a megújuló támadások hatására szövetség megkötését fontolgatja a nomádokkal! Micsoda szégyen!

A kapitány napokon át alig mutatkozott a fedélzeten. Most azonban, hogy végre-valahára megérkeztek úti céljukhoz, legdíszesebb boccarác uniformisában pompázott a kora reggeli napsütésben.

– Porto Re!

A távolban, a szikrázóan kék égbolt alatt fokozatosan bontakoztak ki a hazai partok a sűrű, sós párából. Szemben, ahová a Selçe imbolygó orrárboca is mutatott, a dombtetőt uraló ősi várrom komor tömbje páváskodott a magasban.

Kísértetek lakta, elhagyatott odú, gondolta bágyadtan Ogulin-Magacce, s nem állta meg, hogy ne vessen magára kereszteket.

De ki törődik azzal a szellemkastéllyal, amikor odalent, a várhegy lábánál színes, nyüzsgő forgatag lepte el a mólókat! Vásárnap van, vigyorodott el a kapitány. Vásárnap, tehát Jedlanka is ott árulja ma illatos virágait a Setalişte Colomma árnyas fái alatt!

Sveti Jakub mégiscsak szereti az ő gyermekeit!

– Gioppo! – kurjantotta el magát a kapitány, és hátrafordult, a fedélköz irányába. – Gioppo, hol az ördögben bujkálsz?

Tucatnyi tekintet fordult felé, egytől egyig marcona tengerésztekintetek.

– Gioppo, hozd a kalapomat! Partra szállok!

Néhány pillanat múlva egy nyurga, barna képű kölyök szökellt felfelé az orrállás lépcsőjén, kezében a kapitány tollas kalpagjával. Szaporán kapkodta lábait, nem lett volna ildomos megvárakoztatni a Selće teljhatalmú urát.

Mögötte azonban egy dülöngélő, marcona férfi tűnt fel: széles katonacsizmája alatt meg-megreccsentek a faragott korlátú lépcsőfokok. Amikor felért, hanyagul homlokához emelte kezét, s mormogott valamit, amit akár köszöntésnek is vélhetett volna bárki.

– Engedelmével!

– Mit akarsz, Sattamore? – kérdezte a boccarác, miközben megigazította fején a vörös posztókalpagot. – Mondd gyorsan, nem érek rá!

A tengerész sokatmondó pillantást vetett a hajósinasra, aki értett a ki nem ejtett szavak nyelvén is: eliramodott, szinte egyetlen ugrással vetette le magát a lépcsőkön, csak hogy minél messzebb kerülhessen a hajó rettegett morníj-haracától1.

Sattamore koponyáját piszkossárga hajóskendő fedte. Alóla undorral teli, ravasz pillantás fürkészte a kapitányt. A férfi széles állkapcsán a piratecek céhének titkos apátvári jelképe díszelgett: a tátott szájú rabak, mely csak akkor látszott teljes terjedelmében, ha Sattamore harsány nevetésre szánta magát, ez pedig igen ritkaságnak számított a Selçe fedélzetén.

– Engedelmével, uram! Nem ajánlanám, hogy partra szálljon!

Ogulin-Magacce kapitány mozdulata, amivel eligazította a fényes szalagokat kalpagja két oldalán, megdermedt a levegőben.

– Mit képzelsz, nyomorult?

Sattamore nyugalmat erőltetve magára a part felé intett.

– Ha most partra száll, nem érünk idejében Korellapolisba, és lemaradunk a rabszolgavásárról… Uram!

A kapitány felhúzott orral végigmérte a morníj-haracot, aztán úgy döntött, a napsütés és Jedlanka közelgő viszontlátása örömére eltekint a szigorú büntetéstől. Néhány hete vette a fedélzetre a fickót, és eleddig egyáltalán nem bánta meg döntését: a rabszolgák már akkor vacogva húzták be nyakukat a fedélközben, ha Sattamorénak csak az árnyéka megjelent a deszkákon. Idegenes kiejtése a legkevésbé sem zavarta. E vidéken a végítélet szinte valamennyi fajzata képviseltette magát szerencséjüket próbára tevő kalandorokkal, vándorokkal, fejvadászokkal, orgyilkosokkal és – a kapitány nagy-nagy örömére – rabszolgákkal.

– Addig még bőven van időnk! – válaszolta hát szárazon. – Éppen csak szétnézek a Porto Re-i piacon!

Elindult volna lefelé a lépcsőn, de Sattamore elállta az útját.

– Uram! A fedélközben kétszáz foglyot zsúfoltunk össze. Két napja nem kaptak enni és inni! Nem bírják már sokáig!

– Akkor megdöglenek!

Sötét fény parázslott fel a morníj-harac szemében:

– Nem döglik meg senki, uram, amíg a szigetkirály két aranyat ad egyetlen rabszolgáért, engedelmével! Nem azért kockáztattuk ezt az utat, hogy most veszni hagyjuk a zsákmányt!

Ogulin-Magacce elgondolkodva kémlelte a partot. A vásár tarka forgataga hívogatta, de el kellett ismernie: Sattamorénak ezúttal igaza volt. A szigetvilágban még sohasem adtak ennyi pénzt egyetlen rabszolgáért. Most, hogy Vlagurian Krjocs karaz, Cresson ura nőül készül venni a korellapolisi dózse lányát, soha nem látott ünnepségre készülnek a szigetkirályságban. A karaz gladiátorjátékokkal kívánja emlékezetessé tenni a számára oly várva várt napot. Nem is akármilyennel. Ezt már Kvarinero-szerte beszélték a hajósok.

A kapitány nagy nehezen elfordította fejét a parttól, és utálkozó pillantást vetett a fedélközlejáróra, ahonnan a gályarabok verejtékszaga sűrű bűzpárában áradt kifelé. Kétszáz többé-kevésbé életerős rabszolga. Két aranyával az négyszáz arany. Ebből csaknem fele rész az ő markát üti.

Majd’ kétszáz ragusai arany!

Azon a pénzen egész takaros kis házat vehet valahol délen, a nyugodt skepetariai partok mentén, ahol lehorgonyozhat az ő Jedlankájával, gyermekeket nemzhet neki, vehet két kisebb halászbárkát, s ha szerencséje van, soha többé nem kell harci gálya fedélzetét taposnia.

Elvigyorodott, s levette fejéről a cifra kalpagot.

– Igazad van! A Porto Re-i vásár ráér!

Sattamore arcán nem látszott megkönnyebbültség. Azt pedig, hogy visszacsúsztatja övébe a háta mögött szorongatott tőrt, egyedül csak Gioppo látta. A hajósinas remegve húzódott az orremelvény mögé.

– Értem, uram! Engedelmével, továbbhajózunk délnek! – mondta Sattamore.

Ogulin-Magacce beleszimatolt a friss reggeli levegőbe.

– Szólj hát, ha megérkeztünk Korellopolisba! – vetette oda, és kezét háta megett összekulcsolva lesétált a lépcsőkön.

A Selçe némán siklott el a Porto Rét uraló kísértetvár alatt.

1 Morníj-harac: a triźei, fumi partvidéken így nevezik a hadigályák szolgálatos első tisztjeit.