Donna MacMeans

A SZERELEM ISKOLÁJA

Donna MacMeans

A SZERELEM

ISKOLÁJA

A mű eredeti címe

The Education of Mrs. Brimley

Copyright © 2007 by Donna MacMeans

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA) LLC, a Penguin Random House Company.

Hungarian translation © Őri Péter

© GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ, 2014

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ŐRI PÉTER

Szerkesztette

SZENDI NÓRA

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 691 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki vezető DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönetnyilvánítás

Mivel ez az első könyvem, túlságosan sok embernek tartozom köszönettel; ha mindőjüket felsorolnám, a nevük nem férne el egy oldalon. Mindazonáltal nézzék el nekem, hogy kivételt teszek néhányukkal, és megemlékezem róluk.

Szeretnék köszönetet mondani ügynökömnek, Cori Deyoe-nak a 3 Seas Irodalmi Ügynökségnél, valamint szerkesztőmnek, Cindy Hwangnak, amiért hittek ebben a könyvben és bennem. Örök hálával tartozom a Közép-ohiói Regényírók műhelyének, ahol hasznos írói barátságok révén hosszú-hosszú éveken át biztosítottak emberi és szakmai támogatásukról; továbbá az Amerikai Romantikusregény-íróknak a számtalan lehetőségért és A szerelem iskolájának megítélt elismerésért, a rangos Aranyszív Díjért. Köszönöm. Ugyancsak szeretném megemlíteni Christine Stahurskit, aki a nehéz időkben is kitartott mellettem, és remek tanácsokat adott; Janet Cicconét, aki mindig a megfelelő időben bírált és látott el javaslatokkal; illetve Rosemary Laurey-t, aki sosem enged az írói célokból. Különleges köszönettel tartozom a Berkley Kiadó művészeti osztályának a csodálatos könyvborítóért. Le a kalappal!

Végül szeretném ezt a könyvet édesanyámnak, Helen Lutznak ajánlani, aki nem sokkal azelőtt halt meg, hogy a kezébe vehette volna első könyvemet. Amíg élt, töretlen hittel támogatta írónő lányát. Ajánlom ezt a könyvet továbbá az én csodálatos, segítő férjemnek, az én személyes hősömnek. Örök szerelemmel.

Első fejezet

Anglia, Yorkshire, Leighton-on-the-Wold, 1876

Emma Brimley utazóbőröndjén ült. A csontig hatoló januári hidegben már az orrát sem érezte, a lábujjai pedig elgémberedtek. Egyedül volt a kihalt vasúti peronon, és gyötrődve tette fel magának a kérdést, miért döntött úgy, hogy maga mögött hagyja Londont Yorkshire kedvéért. Bele sem gondolt, milyen veszélyekkel jár az élet egy ilyen isten háta mögötti vidéken, és a hintó késedelmes érkezése is felkészületlenül érte.

Lovak patájának tompa dobogása, majd fa és fém jellegzetes zörgése ébresztette merengéséből alkalmi ülőhelyén. A távolban lámpás fénye imbolygott.

– Ide, ide! – kiáltotta, és lerázta magáról a havat. Megkönnyebbült, hogy nem felejtették el, és izgatottan lengette karját a feje fölött, noha gyanította, hogy ehhez túlságosan sötét van.

A fény megtorpant, majd elindult az ő irányába, mire Emmát újfent aggodalom töltötte el. Mi van, ha az illető nem is Pettibone-ból való? A sötétben egy kísérő nélküli hölgy könnyen gonosztevők vagy útonállók áldozatául eshet. A szíve szaporábban kezdett verni. Gyorsan felhajtotta utazótáskája bőrfülét, hogy előkeresse a szóba jöhető egyetlen fegyverét, becses verseskötetét.

– Maga vóna tán a Pettibone Leányiskola új tanítója? – tudakolta egy rekedtes hang.

– Igen. – Emma megkönnyebbülten tette vissza a könyvet a táskába. – Mrs. Brimley vagyok. – A száját elhagyó szavak párás ködfelhőbe burkolóztak. – Nekem azt mondták, hogy valaki várni fog az állomáson, és már kezdtem aggódni.

– Igen, én vónék az. Gyüttem, ahogy tudtam. Siessen, a holmiját majd hozom én.

Emma széles léptekkel a peron végéhez indult, hogy maga mögött tudja a természet kellemetlen erőit. Túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy rácsodálkozzon a jól felszerelt hintóra, és ahhoz sem volt türelme, hogy bevárja az utazóbőröndjét cipelő kocsist, így maga nyúlt az ajtó kilincséért.

– Őlordságával ne is törődjön, asszonyom! Gondolom, épp kialussza a fáradalmait. Fel sem fog tűnni neki, hogy társaságot kap.

– Őlordsága? – Emma úgy eresztette el az ajtókilincset, mintha nem jéghideg, hanem tűzforró lenne. Az iskolától kapott levelekben egy szót sem írtak semmilyen főnemesről.

– Igen, miatta késtem le a vonatot, bár az sem ért be pontosan. De egykettőre Pettibone-ban leszünk. – Az alaposan beöltözött kocsis Emma mellé lépett, kinyitotta a hintó ajtaját, és felsegítette a koromsötét utastérbe. Az ajtó még azelőtt csukódott be, hogy a meleg kiszökhetett volna. Emma alig foglalta el a helyét, szemüvege lencséje máris bepárásodott a fekete csipkefátyol alatt. A hintó nagyot rándulva elindult.

Inkább érezte az idegen jelenlétét, mintsem látta őt. A férfi testének melege valamiféle tiltott alantassággal töltötte meg az utastér levegőjét, és Emma szíve szaporábban dobogott. Előkelő társaságban senki sem nézte volna jó szemmel, hogy egy magányos nő egy ilyen szűk térben van összezárva egy férfival.

Kissé zavartan nyúlt nehéz télikabátja ujjába, hogy megkeresse az édesanyjától kapott zsebkendőt, majd levette a szemüvegét, és a sötétben hunyorogva pillantott a túloldali ülés felé.

– Őlordsága? – szólalt meg alig hallhatóan.

Bóbiskoló alak foglalt el a kelleténél nagyobb helyet szemközt. Emma megnyugodott, hogy nem érkezik válasz, és megtörölte a szemüveg lencséit az előhúzott zsebkendővel. Utastársa minden bizonnyal csak a főnemesség egyik vén, ártalmatlan tagja volt, akit jobban érdekeltek a vadászkutyák, mint a kíséret nélküli hölgyek. Visszacsúsztatta szemüvegét az orrnyergére, de a sötétben továbbra sem tudta kivenni a másik utas vonásait.

Nem érdekes, sóhajtott magában. Még ha a férfi ébren volna is, az özvegyi fátyol nem csupán némi kiváltságot, hanem névtelenséget is biztosított a számára. Amilyen csendben az alsószoknyái engedték, megpróbált minél távolabb kerülni a bóbiskoló alaktól az ülőpárnán.

Félrehúzta a függönyt, és kíváncsian szemügyre vette a leendő otthonának ígérkező vidéket. A hó visszatükrözte a hold gyenge fényét, és látni engedte az elhagyatott, sivár tájat. Egészen más volt, mint az általa megszokott London, alapvetően mégis érdekesnek találta.

– „Gyakorta lestem rá...” – mormolta maga elé Emma.

– „...a puszta éjben"{1} – fejezte be az idézetet egy elmosódott hang.

Megszólalt! Emma szíve a torkában dobogott. Bár a tekintetét elfordította az ablaktól, a függönyt továbbra is félrehúzva tartotta, hogy a holdfény megvilágíthassa a szemközti ülést. A látványtól elállt a lélegzete. Majdnem elengedte a függönyt, a férfi arca azonban megbabonázta. Útitársa nem az a kedélyes, vén fickó volt, akire számított, hanem egy fiatalember, aki legfeljebb tíz évvel lehetett idősebb az ő huszonhárom événél. Divatos ruhája és a lazán kezébe simuló, ezüstfejű sétabot elárulta, hogy jómódú előkelőség.

Egy dendi, gondolta Emma megvetően. Volt alkalma megismerni ezeket az öntelt, üresfejű ficsúrokat. Durván kihasználták a hozzá hasonló nőket, csak hogy elnyerjék nagyravágyó unokatestvére kegyeit. Ez a divatosan öltözött idegen legfeljebb annyit tudhatott az irodalomról, amennyivel fogadásokat lehet nyerni az úri klubjában.

– Ismeri Lord Byron művészetét? – kérdezte Emma, hogy megbizonyosodjon róla, nem csupán képzelte a férfi szavait. Miközben a válaszra várt, elnézte, ahogy a holdfény beragyogja a jóképű férfi vonásait, és hirtelen vágyakozás szorította össze a szívét. Vajon milyen érzés lehet, ha valaki kívánatos egy ilyen férfi számára? Ha egyszer őt kérnék fel a tehetős, pletykára éhes elsőbálozók előtt, akik egy verset is képtelenek megkülönböztetni egy pörköltrecepttől? Ha egyszer irigyelnék őt, nem pedig lenéznék rajta kívül álló körülmények miatt?

Jóllehet a férfi szeme csukva maradt, az ajka félmosolyra húzódott.

– „Ma járja bor, lány, minden ami jó / Csak holnap szóda s prédikáció!"{2} – Leszámítva kissé akadozó beszédét, a férfi szavalása megerősítette, hogy ismeri Byron művészetét.

– Nem ez a kedvenc versem tőle, uram – vágott rosszalló arcot Emma, mert csalódottságot érzett a férfi választása miatt. Mindazonáltal többet hallott tőle, mint remélte, és túlságosan nagy kísértésnek bizonyult, hogy beszélgethet valakivel a Londonból való hosszú utazás után.

– Nyilvánvaló, hogy tanult emberhez van szerencsém, aki értékeli a művészeteket – tette hozzá, majd elengedte a függönyt, és visszacsúszott eredetileg elfoglalt ülőhelyére. – Hozzám hasonlóan ön is rajong a nagy költőkért?

Mindössze egy horkantás érkezett válaszként. Emma nem tudta eldönteni, hogy utastársa valóban ébren volt-e, vagy csak álmodott. Most, hogy a férfi elaludt, olyannyira felbátorodott, hogy nem törődött a társasági szabályokkal. Izgatott borzongás futott végig a hátán. Hiába vetette meg a dendiket, el kellett ismernie, hogy ez a jóképű, a költészethez is értő képviselőjük vonzalmat ébresztett benne. Közelebb hajolt, hogy alaposabban is szemügyre vegye arcvonásait, csupán a whiskygőz taszította vissza. Ennek ellenére felfigyelt göndör, fekete hajára, amely lágyan hullott a szemöldökére, egy kerub édességét kölcsönözve neki, ezt ellensúlyozta férfiasan vékony bajusza és egynapos borostája. Sötét angyal démoni vonásokkal, aki önmagában is megér egy verset, vonta le a következtetést magában Emma.

A gondolat felvillanyozta, és a táskájába nyúlt, hogy ceruzacsonkot és papírdarabot vegyen elő, de a keze hirtelen megállt. A férfi nehézkesen kinyitotta a szemét, megrebbentve hosszú, fekete pilláját. Többször is pislogott, mielőtt a nőre hunyorgott volna.

– Meghaltam volna?

Emma először furcsállotta a kérdést, de aztán eszébe jutott, hogy özvegyi ruha van rajta.

– Nem, uram, nem.

Őlordsága egy pillanatra megnyugodott, majd elfordította a fejét, mintha további utasokat keresne. Aztán komoran összevonta a szemöldökét.

– Házas volnék?

Emma nem tudta, miként felelhetne erre. A férfi kesztyűs keze nem árulta el, van-e felesége, ám az arcára kiülő riadtság és szánakozás azt sugallta, a kérdést kifejezetten őrá értette. A nő mellkasát ismerős fájdalom fogta vasmarokba. A férfi még borgőzös állapotában is biztos benne, hogy nem éppen egy szépséggel van dolga.

– Nem, uram, nem vagyunk házasok.

– Ennek örülök. – A férfi lehunyta a szemét, és újra elbóbiskolt. Emma sértettség és csalódottság homályos érzéseivel viaskodott magában.

A hintó lassított, majd elkanyarodott. Minden kétséget kizáróan közeledtek az iskolához. Emma kissé sajnálkozva vetett még egy búcsúpillantást őlordságára. Vajon mitől ver szaporábban a szíve? Mi ragadta meg inkább a férfiban: kellemes megjelenése vagy tagadhatatlan jártassága a romantikus költők művészetében?

„Ostoba lány – hallotta nagybátyja korholását –, túl szorosra húzod a fűződet. Az ilyen kiállású férfiak észre sem veszik a hozzád hasonlókat.”

Megrázta a fejét, hogy elhessegesse magától az intelmet. Sikerült maga mögött hagynia George nagybátyját és Penelope unokanővérét Londonban. Bárcsak ugyanezt tehetné a velük kapcsolatos emlékekkel is!

A hintó lassított, majd megállt. Pár pillanat múlva Emma elbúcsúzhatott a lehetőségtől, hogy szót váltson a jóképű idegennel. Mély lélegzetet vett.

– Köszönöm a társaságát, uram. Bárcsak...

A férfi horkolására elhalt a hangja. Mielőtt rendezhette volna a gondolatait, kinyílt a hintó ajtaja, és a kocsis erős karja segítette kiszállni.

– Mrs. Brimley! – Testes asszony integetett lelkesen a lépcsőről. Őszes haját gondosan a szalagos csipke fejkötő alá rejtette. – Annyira vártuk már, hogy megérkezzen!

Emma meglepődött, mégis örült a meleg fogadtatásnak, és elmosolyodott. Talán Yorkshire-ba költözése mégsem volt olyan rossz döntés. A vastag gyapjúfelsőbe és alsószoknyákba bugyolált nő megindult felé. Bár matrónákra jellemző, elnehezült szemhéja volt, a szeme úgy ragyogott, mint egy nyaraló gyermeké.

– Annyira... Ó, egek! – Az asszonynak tátva maradt a szája.

– Valami gond van? – kérdezte Emma aggódva, és igyekezett nem tudomást venni a fűző alatt belenyilalló fájdalomról.

– Maga olyan fiatal. Jóval idősebb hölgyre számítottunk. – Az asszony arcát elfelhőző komorság hamar elillant. – Persze nem érdekes, a nővérem majd alkalmazkodik a helyzethez. – A kocsishoz fordult. – Henry, kérem, vigye fel Mrs. Brimley poggyászát az emeletre! A szakács már megpakolt egy kosarat a fáradozásáért cserébe.

A kocsisnak kendővel borított kosarat adtak át Emma orra előtt, és az illatokból ítélve bőséges adag meleg, édes pogácsával rakták tele. A nő szájában összefutott a nyál. Amikor elszökött nagybátyja házából, nem volt ideje enni, így a gyomrát mindössze a félelem és a várakozás izgalma töltötte meg.

– Jöjjön, kedvesem! Cecilia beszélni szeretne önnel, mielőtt berendezkedik. – Az idős asszony szinte felvonszolta a vendéget a kőlépcsőn. Mielőtt beléptek volna a bejáraton, Emma még egy utolsó pillantást vetett a hintó felé. Megesküdött volna, hogy látta felvillanni a sétapálca ezüstvégét, amellyel félrehúzták a függönyt, mielőtt az visszalibbent volna a helyére.

Felvonta a szemöldökét. Valóban aludt volna a kocsiban utazó férfi? Nehezen tudta elképzelni, hogy egy efféle úriember ugyanúgy érdeklődjön iránta, mint amilyen kíváncsiság benne támadt. Vagy mégis lehetséges volna?

– Erre, kedvesem!

Emma követte új munkaadóját egy kisebb szalonba, ahol egymást érték a hímzett alátétek és csipke karosszékvédők. Néhány frissen készült darab még vakítóan fehér volt, másokat már sárgára festett a múló idő A zöld falat komoly fiatal lányok ovális keretbe zárt fényképei borították. Emma elnézte az ünnepélyes, mégis hamvas arcokat.

– Ők már elvégezték a Pettibone Leányiskolát – csendült egy éles, büszke hang Emma mögött, erre rögtön megfordult. Talpig feketébe öltözött, magas, szigorú tekintetű asszony állt előtte.

– Biztosan nagyon büszke rájuk – jegyezte meg Emma. Egy másik özvegy, találgatott magában. Az ilyen iskolák valószínűleg mentsvárai az olyan tanítónőknek, akiknek férj és vagyon híján nincs maradásuk az előkelőbb helyeken. Ez magyarázattal szolgálhatott arra, miért ragaszkodott az iskola ahhoz, hogy az új tanító is özvegy legyen.

– Mrs. Brimley, Cecilia Higgins vagyok, a Pettibone Leányiskola igazgatónője.

Emma illedelmesen meghajolt.

Az igazgatónő bólintott, majd hellyel kínálta, és leült vele szemben egy székre.

– Kérem, vegye le a fátylát, Mrs. Brimley! Szeretném jobban megnézni magamnak.

Emma az ajkába harapott, és teljesítette a kérést. Jóllehet örömmel szabadult meg a kellemetlen kiegészítőtől, az áttetsző fekete csipke eddig megóvta őt a kíváncsi tekintetektől. Miközben kalapján keresztül lehúzta fátylát, attól félt, nem felel majd meg annak a képnek, amit a levelekben alakított ki magáról.

Az igazgatónő hunyorogva hajolt közelebb.

– Beatrice már említette, hogy ön jóval fiatalabb, mint amire számítottunk. Megesik, hogy a húgom elhamarkodott következtetéseket von le, de el kell ismernem, ez esetben igaza volt. Pontosan mikor halt meg a férje, Mrs. Brimley?

– Közel tizennyolc hónappal ezelőtt, egy tragikus hintóbalesetben. Fiatalon házasodtunk össze, de sajnos csak rövid ideig lehettünk együtt. – Noha korábban többször is elismételte magában a hazugságot, ahogy kimondta, még az arcába szökött a vér. Lesütötte a szemét. Remélte, hogy az igazgatónő másnak tudja be majd elpirulását.

Az idős asszony nem válaszolt azonnal, csontos ujjait elgondolkodva emelte vékony, száraz ajkához.

– Esetünkben nincs jelentősége annak, mennyi ideig tartott a házasságuk, azt azonban hangsúlyoztam a levelezésünkben, hogy az új tanítónak mindenképpen tapasztalattal kell rendelkeznie ezen a téren. Talán a lányok könnyebben megtalálják majd a hangot egy fiatal özveggyel, mint egy idősebbel.

Az igazgatónő vonásai megenyhültek, amit Emma elfogadásként értékelt. Megkönnyebbülésében majdnem elmosolyodott, de még időben elfojtotta, érezve, hogy az bizony illetlenség volna.

Az idős asszony felállt a székről, és az íróasztalhoz lépett.

– Beatrice-szel már találkozott. Ő kézimunkát és francia nyelvet tanít. Én tartom az illemórákat, valamint szépségápolást és háztartásvezetést oktatok. Az ön feladata lesz...

– A beszédtechnika és a leányoknak való irodalom tanítása – vetette közbe Emma, és arcára kiült az addig elfojtott mosoly. – Örömmel állok elébe.

– Értem... nos... ezeken felül még egy tantárgyat kellene tanítania. Erre nem tértem ki a leveleimben, de mivel önnek van benne tapasztalata, nem hiszem, hogy ez gondot jelentene.

Az idős asszony kerülte a szemkontaktust. Emma, érzékelve az igazgatónő idegességét, maga is feszültté vált. Talán ha megnyugtatná az igazgatónőt, hogy széles körű oktatásban részesült, a beszélgetés a korábbi oldott légkörben folytatódhatna.

– Mrs. Higgins...

– Miss Higgins! – javította ki az idős asszony. – Sem a húgomnak, sem nekem nem volt férjem. Ebben rejlik a feladat nehézsége.

Emma összezavarodott. Saját iskolai emlékei között kutatott, és próbálta megérteni, miként nehezítheti a tanítást a hajadoni állapot.

– Ne haragudjon, de nem értem.

– A Pettibone Leányiskola ügyfélköre elsőrangú – magyarázta a vénkisasszony. – A környék legtehetősebb kereskedői és iparosai küldik ide a lányaikat, hogy kifinomult kisasszonyokká neveljük őket, akik megfelelő házastársai lehetnek a legrangosabb úriembereknek.

– Igen, igen, erre kitért a leveleiben, de még mindig nem értem. – Emma aggodalma balsejtelemmé változott. Az igazgatónő nyilvánvalóan zavarban volt a témától. Miért nyugtalanította őt ez ennyire?

– Az egyik patrónusunk, és ismerjük el, teljesen jogosan, felvetette, hogy a Pettibone Leányiskola keveset tesz azért, hogy felkészítse a lányokat a házastársi kötelességekre, különös tekintettel a nászéjszakára. Mecénásunk Mr. Copland gyakorlati orvostudományról írt, nagy jelentőségű munkáját idézi, mely szerint az utódnemzés csak akkor lehet sikeres, ha az mindkét fél számára... hogyan is fogalmazzak... kellemes.

Miss Higgins belepirult mondanivalójába, és szerencsére észre sem vette, Emma mennyire feszeng.

– Mivel a házasságok kívánt célja, hogy örökösök újabb generációja szülessen, fel kell készítenünk a lányokat a legfontosabb feladatukra. – Cecilia egyenesen Emma szemébe nézett. – Ennek tanítása lesz tehát az ön feladata.

Emma balsejtelme pánikba csapott át.

– De mi van, ha...?

– Be kell vallanom, nem örülök, hogy ilyesmit kell tanítanunk – vágott a szavába homlokráncolva az igazgatónő. – Úgy hiszem, bizonyos viselkedési formák – megvetően legyintett, mintha el akarná őket hessegetni magától – jobb, ha szóba sem kerülnek előkelő társaságban. A patrónusunk azonban elég határozott volt. Így hát hangsúlyoznom kell, ha nem egyezik bele ennek a témának az oktatásába, gondoskodunk róla, hogy mielőbb visszautazhasson Londonba.

Emma rémületét kétségbeesés váltotta fel. London szóba sem jöhetett. Tisztában volt vele, nem ez a megfelelő pillanat, hogy bevallja, ugyanannyit tud a nemi kapcsolatokról, mint azok a lányok, akiket tanítania kellene.

– Meg vagyok döbbenve. – Emma szünetet tartott, hogy összeszedje a gondolatait. – A leveleiben egyszer sem említette, hogy...

Az idős asszony alig észrevehetően összerezzent.

– Attól tartottam, hogy nem vállalja majd az utat Yorkshire-ba, ha bizalmasan tudatom önnel feladatai valódi természetét. Sajnálom, hogy félrevezettem, de az adott körülmények között nem tehettem mást.

Emma végignézett az igazgatónőn, aki olyan megingathatatlan volt, akár a doveri sziklák. Látszólag összekötötte őket, hogy mindketten félrevezették a másikat. Vajon Miss Higgins megértőbbnek bizonyulna, ha kiderülne a titka? Még azelőtt elhessegette magától a gondolatot, hogy az kiforrhatta volna magát. Nem akart kockáztatni. Túlságosan komoly következményekkel járhat, ha bevallja Miss Higginsnek tapasztalatlanságát.

– Beszédtechnikát és irodalmat is fogok tanítani?

– Igen, természetesen. Pettibone csak jól járhat egy ilyen hátterű és tudású tanítóval.

Emma az ajkába harapott. Soha semmilyen tanulás nem készíthette fel egy ilyen helyzetre. Mély lélegzetet vett, majd végignézett a falon függő kedves, barátságos arcokon. Szüksége is volt a kedvességükre és a barátságukra, ha nem akart kudarcot vallani.

– Mikor kezdem el a tanítást?

Miss Higgins megkönnyebbülten leengedte a vállát, szemmel láthatóan fellélegzett.

– Gondolom, szüksége lesz legalább egy napra, hogy berendezkedjen, mielőtt munkához lát. Addig majd táncórákat tartunk. Azt javaslom, kezdjen holnapután.

Miss Higgins egy kis csengőért nyúlt.

– Most, hogy ezt megbeszéltük, hozatok teát. Beatrice hamarosan csatlakozik hozzánk, hogy jobban megismerhessük egymást.

Holnapután! Akkor nem marad túl sok szabadideje. Emma igyekezett legyőzni magában az egyre erősödő pánikot. Kitapogatta édesanyja jegygyűrűjét, amely mindig megnyugtatta. Egy nap haladékot kapott. Minden Londontól távol töltött nappal mindinkább kihűlt a maga után hagyott nyom. Arra használja majd a pihenőnapot, hogy kigondoljon valamit, bár azt pontosan nem tudta, micsodát.

Beatrice éppen abban a pillanatban toppant be, a teázáshoz szükséges eszközöket egy ezüsttálcán egyensúlyozva, amikor Miss Higgins kinyitotta az ajtót. A fiatalabb nő egyik orcája piros volt, mintha az ajtóhoz nyomta volna.

Emma igyekezett leplezni a mosolyát.

– Arra számítottunk, hogy éhes és szomjas lesz egy ilyen fárasztó út után – magyarázta sietősen Beatrice.

– Mrs. Brimley elfogadta az általunk megbeszélt tanítási rendet. – Cecilia teát öntött egy csészébe, és Emmának nyújtotta. – Gondoltam, esetleg felmerültek benne kérdések Pettibone-nal kapcsolatban, amelyekre választ adhatunk.

– Nagyszerű! – A lelkesen bólogató Beatrice ezüstös hajfürtjei rakoncátlanul táncoltak homloka körül. – Lady Cavendish ajánlólevele annyira felmagasztalta az ön képességeit, hogy csalódottak lettünk volna, ha visszautasítja az ajánlatunkat.

Emma halványan elmosolyodott. Megkönnyebbült, hogy a hamisítványát eredetiként fogadták el, de még mindig szégyellte, hogy ilyen módszerhez kellett folyamodnia. Szerencsére csekély volt a valószínűsége, hogy az igazi Lady Cavendish tudomást szerez a csalásról.

– Nagyon örülök, hogy itt lehetek – mondta, fejrázással jelezve, hogy nem kér sem cukrot, sem tejszínt a teába. – Csakugyan lenne egy kérdésem, de ez nem Pettibone-nal kapcsolatos. – A forró ital gőze az orrát megmelengette, és elhomályosította a szemüvegét.

– Mi lenne az, kedvesem? – érdeklődött Beatrice.

Emma a teába kortyolt, és hagyta, hogy forrósága belülről is átjárja.

– Tudnak valamit arról a férfiról a hintóban?

– Henryről, a kocsisról? – kérdezett vissza Beatrice meglepetten.

– Nem, arról az úriemberről. – Emma ismét kortyolt egyet az erőt adó italból. Semmi sem lehet olyan szörnyű, amit ne tehetne jobbá egy csésze tea. – A kocsis „őlordságaként” emlegette.

Cecilia csészéje megcsörrent a kistányéron.

– Chambers a hintóban utazott? – Olyan fagyos pillantást vetett a húgára, amely a kinti hó hidegségével vetekedett.

Beatrice iszonyodva csapta össze a tenyerét.

– Henry egy szóval sem említette őlordságát. Fogalmam sem volt róla, hogy a hintóban utazott.

Cecilia Emmához fordult.

– Őlordsága megbántotta? Mit mondott önnek? – A szeme összeszűkült. – Hozzáért önhöz?

Emma megijedt a nővérek reakciójától, és óvatosan letette a csészét meg a kistányért az egyik asztalra.

– Egyáltalán nem. Szinte végigaludta az utat. Valami baj van?

– A Pettibone Leányiskola a tisztesség legszigorúbb alapelveire épült. – Cecilia felállt, és a kezét tördelve járt fel-alá a kis helyiségben. – A Lord Nicholas Chambersszel fenntartott bármiféle kapcsolat veszélybe sodorhatja makulátlan hírnevünket. Az ő viselkedése nem úriemberekhez méltó. – Megállt Emma előtt. – Látta bárki is, amikor ön beszállt a hintóba?

– Ő egy művész – tette hozzá magyarázatképpen Beatrice. – Egy festő. Egész éjszaka közönséges nők jönnek-mennek a birtokán. – A szeme izgatottan csillogott, a hangját cinkos suttogásig halkította. – Azt mondják, rendkívül jóképű. Ön is így látta, Mrs. Brimley?

– Beatrice! – szisszent fel Cecilia. – Hányszor mondjam még, hogy az ilyen beszéd nem válik a javadra?! Az a férfi egy züllött kéjhajhász, aki csak kihasználja a nőket.

Beatrice láthatóan meghunyászkodott nővére dorgálásától.

Cecilia most Emmához fordult.

– Válaszoljon a kérdésemre, Mrs. Brimley! Tudnom kell, hogy ez végzetes lehet-e ránk nézve.

– A kocsist leszámítva senki sem látta, amikor beszálltam a hintóba, és odabent koromsötét volt. Ha nem hallottam volna a szuszogását, nem is vettem volna észre – felelte Emma. Hamar eldöntötte magában, hogy a vonzó úriemberrel folytatott beszélgetését, bár ártatlannak gondolta, inkább megtartja magának.

Cecilia felsóhajtott.

– Helyes. Henry tudja, hogyan tegyen lakatot a szájára.

Beatrice közelebb hajolt Emmához.

– Őlordsága birtoka határos a miénkkel, és az erdőn túl, alig egy-két kilométernyire fekszik innen.

– Elég baj az, hogy alkalmanként kölcsön kell kérnünk a hintóját, de a személyes jelenlétét nem vagyunk kötelesek elviselni. – Cecilia fintorgott, mintha csak arra utalna, hogy az ördögi lord kizárólag azért lakik azon a birtokon, hogy csúfot űzzön Pettibone ártatlan hölgyeiből.

– A nővérem úgy gondolja, Lord Nicholas Chambers azért biztosítja számunkra a hintót, mert örömét leli benne, hogy tisztes polgárok használnak olyan ülőpárnákat, amelyeken mindenféle erkölcstelenség esik meg. – Cecilia korábbi dorgálása ellenére Beatrice szeme ismét kíváncsiságtól csillogott.

Az erkölcstelenség említése a hintóban látott férfival kapcsolatban mély vonzalmat ébresztett Emmában. Kényelmetlenül fészkelődni kezdett a székén, közben figyelni próbált. Utastársa lusta félmosolya azonban többször is felvillant előtte.

– Mondanom sem kell – szólalt meg Cecilia, felemelt kezével félbeszakítva húgát –, nem engedem, hogy annak a férfinak a közelsége megzavarja a lányainkat. Most, hogy már tisztában van a veszéllyel, Mrs. Brimley, biztos vagyok benne, hogy ezentúl éberebb lesz, és ennek megfelelően viselkedik.

Emma bólintott. Bár nehezen tudta volna feledni Lord Nicholas Chambers arcának kivételes, holdsütötte vonásait, vagy röpke, titkos utazásuk váratlan izgalmait, ezek az élmények inkább egy könnyed regény főhősnőjének az életét idézték. Az efféle ábrándképek ritkán találkoztak az ő valóságával.

Bele kellett nyugodnia helyzetébe. Egy olyan férfi, aki költőtől idéz, miközben nem teljesen józan, csupán elvonja figyelmét sürgető problémájáról. Helyén kell legyen az esze, hogy meggyőző özvegyet alakíthasson, máskülönben mehet vissza a nagybátyja házába. Az pedig teljességgel elfogadhatatlan volna.

Emma másnap találkozott a lányokkal az iskolában. Túlságosan sokan voltak ahhoz, hogy megjegyezze az összes nevet és arcot. Csinos ruhájukban kuncogva és sugdolózva forgolódtak körülötte. Sejtette, hogy ő a témája rosszul leplezett sutyorgásaiknak. Könnyű, fekete gyapjúszövet ruhájában és szarukeretes szemüvegében annyira kilógott közülük, mint egy gyom a virágzó kertből.

A kiszolgáló személyzet többségének is bemutatták, ám egyikük sem tűnt házasnak. Szomorúan állapította meg, hogy máshol kell keresnie hiányzó tudása forrását.

Elindult, hogy bejárja az iskolának helyet adó, nagy udvarházat. Abban reménykedett, hogy némi szerencsével talál egy könyvtárat, ahol az egyik olvasmány felvilágosíthatja a nemi kapcsolatokról. Az egyik folyosón haladt éppen, amikor halk beszélgetésre lett figyelmes: épp őt emlegették.

– Találkoztál már az új tanítónővel?

Meglepődött, és nem sokkal az egyik sarok előtt megtorpant. Új tanítónőként minden bizonnyal meg kellene feddnie a lányokat az olyan közönséges viselkedésért, mint a pletykálkodás, ám a kíváncsiság felülkerekedett benne. A lambériás falhoz húzódott, és a fülét hegyezte. Arcokat nem látott, a lányok hangját viszont tisztán kivehette a sarkon túlról.

– Olyan furcsán ejti a szavakat – jegyezte meg egy fiatalabb hang.

– Azért, mert Londonból való, te buta. Arrafelé mindenki így beszél, ilyen viccesen.

Egyikük majdnem suttogva folytatta:

– Azt hallottam, hogy egy hintóban érkezett őbujaságával.

Emma orcáját a faborítás hűvössége dacára elfutotta a láng. Hogyan juthatott ilyen hamar mások fülébe szokatlan utazásának híre? Biztos volt benne, hogy a Higgins nővérek nem verték nagydobra a részleteket.

– Ha majd kerekedni kezd a hasa – jegyezte meg az első lány –, tudni fogjuk, hogy nem Cook kosztja okozza.

– Fanny, te olyan gonosz vagy! – A falak visszhangozták a szavakat kísérő nevetést.

– Lányok! – Beatrice hangja szakította félbe a vidámságot. – Mit keresnek itt?

Emma megborzongott. Azt hitte, hogy a kiváltságosoktól az elmúlt években hallott bántó megjegyzések megkeményítették, ám a barátságtalan kacagással a lelkébe gázoltak.

Lábujjhegyen lopózott vissza a folyosón, majd futva menekült az épület ellenkező szárnyába. Zavarba hozta a beszélgetés, amelynek fültanúja volt, és szégyellte, hogy illetlenül hallgatózott. Benyitott az első útjába kerülő ajtón, és a könyvtárban találta magát.

A futás miatt hevesebben vert a szíve, miközben fülében a lányok bántó szavai visszhangoztak. Lehuppant az egyik faszékre, és kezét a homlokára szorította. Hiába utazott idáig, továbbra is a gúnyolódások céltáblája maradt. Bolond volt, amiért azt hitte, azzal, hogy elszökik otthonról, megmenekülhet a suttogásoktól és a megvetéstől.

Elméje mélyéről nevetés tört fel: a nagybátyja nevetése. Már a férfi gondolatától is a hideg futkosott a hátán. Elhessegette magától az emléket, és felpattant a székről. Anélkül sikerült megszöknie Londonból, hogy a nagybátyja észrevette volna. Ha itt akarja meghúzni magát, munkához kell látnia.

A könyvtár három falának felső részén könyvespolcok sorakoztak: a többségük üresen ásított. Emma talált néhány poros regényt, főleg a néhai Charles Dickenstől, Mrs. Beeton vaskos kötetét a háztartásvezetésről, valamint divatlapok összegyűjtött számait és kézimunkamintákat. Már majdnem beletörődött, hogy más megoldást kell találnia, amikor észrevett egy könyvet az egyik magasabban lévő polcon, amelyet már nem ért el. Fekve rakták oda, nehogy felkeltse az óvatlan nézelődők érdeklődését.

Odahúzott egy kis létrát, bár még így is nyújtóznia kellett, hogy elérje. A nagyméretű könyv címe elárulta, hogy Mr. Copland Gyakorlati orvostudományi lexikonát tartja a kezében.

– Hát itt vagy! Reméltem, hogy megtalállak. – Boldogan lépett le a létráról, és a közeli asztalhoz vitte a kötetet. A lexikon talán túl természetesen nyílt ki azoknál a gyűrött oldalaknál, amelyeken a fogantatást tárgyalták. Bár Mr. Copland hamar megerősítette abban, hogy a nemi kapcsolatok élvezetesek, arról nem talált leírást, miként érhető el ez az élvezet.

Csakhamar rájött, hogy ha ilyen könnyen hozzáférhető lenne a szükséges tudás, akár maga Miss Higgins is kiokosíthatná a lányokat.

– Megtalálta, amit keresett, Mrs. Brimley? – kérdezte Cecilia, meglepve a szövegben elmélyülő Emmát.

– Miss Higgins! Igen... Olyan könyveket kerestem, amelyeket az irodalomórákon tudnék használni. – Emma megigazította szemüvegét az orrnyergén. – Az itteni regények kiegészítik az én versesköteteimet. Ezek tökéletesen megfelelnek.

Miss Higgins a nyitott könyvre pillantott, majd felvonta szemöldökét.

– Azt tervezi, hogy a nők izgalmi állapotát vitatják majd meg az irodalomórákon?

Emma becsukta a kötetet.

– Csupán kíváncsi voltam a lexikonban felsorolt betegségekre. Gondolom, egy ilyen távoli helyen nem könnyű orvost hívni. Milyen messze van a legközelebbi település?

– Tegnap este keresztülhajtott rajta.

Emma emlékezett, hogy elhajtottak pár lakóépület, egy templom és legalább egy kocsma mellett.

– Ha valamelyik lány komoly panasszal esne ágynak, Hullba vagy Yorkba küldetünk futárt. Lehet, hogy hosszú órák kérdése, de nem maradunk orvosi ellátás nélkül. – Cecilia ismét felvonta a szemöldökét. – Azt tervezi, hogy orvosra lesz szüksége?

– Nem, csak kíváncsi voltam – vágta rá Emma, jóllehet most szívesen vette volna egy orvos tanácsát.

Cecilia végignézett a könyvtáron.

– Azt hiszem, ez a helyiség megfelel az ön óráinak. Természetesen csak az idősebb lányok egy részének szóltam, hogy részt vehetnek az oktatáson. – Bólintva nyugtázta döntése helyességét. – Megmondom nekik, hogy holnap itt találkozzanak önnel. És Mrs. Brimley... – a szeme Emmáét kereste –, úgy tervezem, hogy megtekintem az első óráját.

Emma a távozó Cecilia után bámult. Holnap! A szíve ismét a torkában dobogott. Egy nap alatt kiderülhet róla, hogy csaló, és máris felültetik az első vonatra.

Fel-alá járkált a helyiségben, hogy megnyugtassa háborgó lelkét. Hiába volt szüksége azonnali segítségre, az nem állt a rendelkezésére. Megállt, és miután előhúzott egy zsebkendőt a kézelőjéből, levette a szemüvegét.

„A tisztább látás világosabb összpontosítást eredményez” – idézte fel magában. Megnyugvást remélt anyja sokat hallott szavaitól és a szemüveglencsék tisztításának ismétlődő mozdulatától. „Kemény összpontosítással bármely probléma lehetőségeket teremt.” Visszatette a tiszta szemüveget az orrnyergére. „A lehetőségek pedig...”

Tekintete az egyik alacsonyabb asztalon heverő értekezés címére siklott: A vágott virágok elrendezésének művészete.

A „művészetről” nyomban eszébe jutott a „művész”. Egy sötét angyal emlékképe zavarta össze a gondolatait. Csakis egy művelt férfi ismerhette fel Lord Byron versét. Egy művelt férfinak biztosan vannak könyvei, és egy művész, aki emberi testeket is fest, talán tart olyan műveket, amelyek kitérnek az anatómia kérdéseire is.

– A lehetőségek pedig rávezetnek a megoldásra – mormolta maga elé, befejezve anyja jól ismert mondatát. A lelke mélyén fellobbant a remény lángja. Miss Higgins említette, hogy Lord Nicholas Chambers birtoka nem fekszik túlságosan messze az iskolától.

Miss Higgins. A lángocska bizonytalanul megremegett. Emma emlékezett, hogy az idős asszony megtiltott bármiféle kapcsolatot azzal a férfival a hintóban, és az ajkába harapott. Valószínűleg ugyanúgy végzetes következményekkel járna, ha a férfihoz fordulna segítségért, mint ha nem tenné meg. A gyomra fájdalmas görcsbe rándult.

Folytatta a járkálást a könyvtárban, és a lehetséges megoldásokon törte a fejét. Már nem látta olyan reménytelennek a helyzetét. Azzal biztatta magát, hogy Londonból is feltűnés nélkül szökött el. Biztosan képes lenne ugyanerre itt, Pettibone-ban is.

Megjelent előtte Chambers kedves, holdfényben fürdő, a hintó rázkódásától meg-megbillenő arca. Emma abban reménykedett, hogy miután a férfi a rendelkezésére bocsátotta a szükséges anyagokat, talán újabb versidézetekkel szórakoztathatják majd egymást. A várakozás máris izgalommal töltötte el.

Nagyot sóhajtott, és igyekezett erőt meríteni a döntéséből. Titokban még ma este felkeresi őbujaságát... vagyis őlordságát.

{1} George Byron: Káin. Mikes Lajos fordítása.

{2} George Byron: Don Juan. Ábrányi Emil fordítása.