A mű eredeti címe: Racoon Rampage: The Raid

Szerző: Andrew Cope

Illusztráció: Nadie Shireen

Text copyright © Andrew Cope 2012

Illustration © Nadie Shireen 2012

First published in Great Britain by HarperCollins Children’s Books 2012

Hungarian translation © Totth Gitta, 2014

Kiadta a Manó Könyvek Kft., 2014

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Totth Gitta

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Kótai Kata

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-403-016-4

Ajánlás

Lou-nak!

Itt az ideje, hogy megemlítselek!

1. FEJEZET

A szabály az szabály

A fák ágai meghajlottak a hó súlya alatt. Felhők vonultak az éjszakai égen, és bagolyhuhogás hallatszott. A Bélelt Bunda Banda az erdőn át loholt egyenesen a falu csillogó fényei felé. Döme foga vacogott, mint mindig, amikor hideg volt, vagy félt valamitől.

– Mi van, ha direkt vár ránk? – nyafogta. – Totó bának olyan ravasz ötletei vannak, és még… még fegyvere is van. Meg azt beszélik, hogy állatokat puffant le, aztán pedig ki… kitömi, és… és a házában tartja őket, hogy legyen mit nézegetnie.

Döme fogai szabályos zajt csaptak, ahogy belelovalta magát a gondolatba.

– És nézegeti őket… a szegény kis állatkákat! Nála ez a szabadidős program.

Sebesmancs váratlanul megállt, és odaintette magához a holdfénybe a csapat többi tagját is. Egy mozdulattal elhallgattatta Dömét:

– Psszt! Tiszta fejjel kell gondolkodnunk, mosómedvéhez illően. Totó bá tudja, hogy jövünk, hiszen láttuk őt, amint csapdákat állított fel.

Döme szeme elkerekedett, de csak egy halk szisszenést mert megereszteni. Pont úgy hangzott, mint amikor ereszt a gumi.

– Na, és pont ezért mi most Pepito tervét fogjuk követni – magyarázott tovább Sebesmancs. – Nála furfangosabb mosómedve nincs az erdőben. Igazi szakértő, ha betörésről és behatolásról van szó. Volt valaha olyan munkánk, amelyik túl nehéznek bizonyult a mi ügyesmancsú barátunknak?

Minden szem Pepitóra szegeződött. Fél farkát ugyanis kénytelen volt szuvenírként hátrahagyni egy korábbi, meglehetősen félresikerült akciójuk alkalmával. De Pepito megpöccintette cowboykalapjának karimáját, és széles mosolyt villantott a társaságra.

– Olyan hely nem létezik, ahová egy magamfajta törvényen kívüli ne tudna behatolni – szólalt meg jóval magabiztosabban, mint ahogy egyébként érezte magát.

– És pontosan mi is a terved? – kérdezte Lufi. – Az tuti, hogy én már nagyon éhes vagyok, de abban meg Dömének van igaza, hogy a jó öreg Totó élesre állította a radarjait. Hogy a cicába fogunk mi betörni a boltba?

Pepito még egészen ifjú mosómedve volt, de most fölágaskodott, amolyan szurikáta-stílusban, és így folytatta:

– Totó bá arra vár, hogy betörünk a boltba. Ebben egyetértünk, ugyi?

– Ugyi! – felelték kórusban a többiek.

– Na, mármost mi meg pontosan nem ezt fogjuk tenni.

A bandatagok némileg megzavarodva néztek Pepitóra:

– Pontosan nem ezt? – kérdezték kórusban.

– A betörés és behatolás első számú szabálya…! Ott támadj, ahol senki sem várja!

Döme idegesen huzigálni kezdte az alsónadrágja derékgumiját. Ha valamit, hát a meglepetéseket nem igazán szerette.

– Most tél van, ugyi? – folytatta Pepito. – És ez a fehér valami, ami egyre csak hullik, azt jelenti, hogy kevés az ennivaló. És hogy befagyott a tó. És hogy Totó bá tisztában van vele, hogy mi, szegény éhező párák úgyis rátesszük a mancsunkat a készleteire. Ezért is mentem el tegnap terepszemlére!

Lufi még mindig zavartan bámult.

– Kicsit körbeszimatoltam – magyarázta Pepito.

Aztán körbenézett, és ahol még érintetlen volt a hó, a mancsával odarajzolta Totó bá boltjának alaprajzát. A holdfény megvilágította a rajzot, és a többiek körülállták őt.

– Csapda a bejárati ajtónál – mutogatott ide-oda Pepito, kereszttel jelölve a veszélyes pontokat, amiből azonban egyre több lett.

– Csapda a felső polcon a savanyú uborkák mellett. Méreg a zabpelyhes doboz mellett. És egy nemrég üzembe helyezett őrző-védő kutya a pult mögött, aki többnyire a kosarában alszik.

Döménél itt telt be a pohár:

– Mi… mi…? Mé… mé…? Méreg? Meg kutya?!

De Pepito leugatta:

– Ezért aztán mi a közelébe se megyünk azoknak a helyeknek, ahol Totó bá lecsapni készül. Azzal ugyanis vége lenne a műsornak, legördülne a függöny, örökre befellegzene a Bélelt Bunda Bandának. Az lenne az utolsó vacsoránk… De köszönjük, nem!

Ezzel rajzolt egy újabb négyzet alakú valamit Totó bá boltjának négyzete mellé.

– Pont ezért fogunk inkább a raktáron rajtaütni!

Erre a bejelentésre a három cimbora egy személyként szisszent fel.

– A ra… raktáron?! – nyikkant fel Döme. – Még soha, senki nem tört be Totó bá titkos raktárába!

Lufi kiegyenesedett ültében:

– Én egyszer már belestem oda – locsogta. – Tele van kajával, például hallal, és minden egy hideg szekrényben van, és annyi, de annyi dobozos keksze van, hogy az tuti kitartana egész életünkben.

– Én is láttam – nyekergett Döme. – Rövid élet lenne, kész öngyilkosság! Nem elég, hogy a raktár csak a boltból közelíthető meg, ráadásul mindent lakat őriz. És annak is megvan az oka, hogy eddig egy kisállat se tört még be oda soha. A küszöbön se jutunk túl!

– Ki beszél itt ajtóról? Ki beszél itt küszöbről? – ragyogott fel Pepito arca, pöccintett egyet a kalapján, és felvonta a szemöldökét.

– A betörés és behatolás második számú szabálya na, micsoda? Légy kreatív! Az emberek úgy mondanák, hogy lépj ki a megszokott keretek közül – folytatta.

A barátai várakozásteljesen bámultak rá.

– A raktárnak egyetlen ajtaja van: lakattal és hevederrel ellátva? Ugyi?!

A három fej bólintott.

– És nincs ablaka – tette hozzá Lufi.

– Pontosan! – rikkantotta Pepito, aztán csak bámult az értetlenül őt bámuló társaira. – Hát nem értitek? Nincs ablaka!!! Ha nincs ablak, Totó bá tutira nincs felkészülve egy ablakon át történő betörésre!

Lufi megvakarta a füle tövét, érezte, hogy hamarosan megint előveszi egy migrénes fejfájás. Döme hatalmasakat pislogott. És még Sebesmancson is csak annyi látszott, hogy nagyon igyekszik felvenni a fonalat.

– Tehát… Tehát csinálunk egy ablakot! – folytatta Pepito. – A hármas számú szabály: készülj fel a váratlan fordulatokra! És ez a mai éjszaka egyszerűen tökkkéletes a váratlan fordulatokra!

A másik három mosómedve feszülten figyelt. A hold eltűnt a felhők mögött, és az erdőre sötétség borult. Pepito számláján számos igazán kiemelkedő betörési és behatolási művelet volt, de ez a mostani rajtaütés kivitelezhetetlennek tűnt.

– A városba nemrég vendégmunkások érkeztek, és őrült nagy zajt csinálnak a gépeikkel. Feltörik az utat, és kábeleket fektetnek le – mondta Pepito, leemelte a kalapját, és előhúzta belőle a fényképezőgépét.

Egy turistától lopta pár hónappal azelőtt, és most ez lett a kedvenc játékszere. Bekapcsolta, és a többiek körülállták, hogy megcsodálják az elmentett képeket. Férfiak látszódtak rajtuk menő fényvisszaverős dzsekikben, volt, aki betontörő kalapácsot tartott a kézében, egy férfi pedig egy markolót vezetett.

– Aha, szóval akkor az egyik csatornán keresztül hatolunk be… – találgatott Lufi, és izgatottan ugrándozni kezdett.

– Figyelemre méltó ötlet – bólintott Pepito. – De nem!

Ezzel körülnézett, hátha hallgatózik valaki, majd közelebb intette a többieket.

– Sikerült megnyernem az ügynek Tikitakot, most ő is nekünk dolgozik.

– Tikitakot? – visszhangozták a többiek. – A harkályt?!

– Kihasználtuk a munkazajt, mialatt a fúró fúrt, Tikitak… nos, ő tikitakolt. Senki nem látta, és ami még fontosabb, nem hallotta, amikor lyukat ütött a falba.

Pepito átvezette a kis csapatot az út túloldalára, aztán az árnyékban továbbiramodtak Totó bá vegyesboltja felé. Lábujjhegyen elosontak a bejárati ajtó előtt, nagyon ügyeltek rá, nehogy felébresszék a kutyát. Pepito széthajtogatott egy darabka papírt, amit magával hozott, és tanulmányozni kezdte.

A banda többi tagja meg figyelte, amint Totó bá házának sarkától tíz extra nagy mosómedve-szökelléssel nekiindult, majd hirtelen megállt, és intett a barátainak, hogy kövessék. Apró mosómedvelábnyomok jelezték csak a friss hóban, hogy erre jártak.

– Döme, barátom! Te vagy közülünk a legkönnyebb, pattanj fel gyorsan a vállamra! – szólalt meg Pepito.

Döme nem tűnt valami eltökéltnek, de Lufi és Sebesmancs készségesen segítettek neki. Pepito pedig megfordult, arccal Totó bá raktárának fából ácsolt fala felé.

– Tikitaknak az volt a feladata, hogy egy kis kört vágjon a falba. Böködd csak meg azt a részt ott a pofikád előtt! Na, most csapj rá egy nagyot! És kérem szépen, már bent is vagyunk!

Döme lenézett a barátaira, aztán visszafordult a fal felé, ökölbe szorította a mancsát, és akkorát csapott, amekkorát csak bírt. És láss csodát, egy kis kör alakú fadarab el is tűnt a falból, aztán tompa puffanással megérkezett Totó bá raktárának padlójára. A kis csapat hirtelen összerezzent, hátha a kutya ugatni kezd, de egy vakkantás sem hallatszott, így aztán Döme belesett a nyíláson, és élénk tekintettel pásztázta a roskadásig teli polcokat, melyeken töméntelen mennyiségű savanyú uborka sorakozott, érzékeny orra pedig ínycsiklandó makrélaillatot észlelt. A szeme fényesen csillogott, amikor lepillantott a többiekre.

– Bingó! – kiáltotta.

Döme mászott be elsőként a saját kivitelezésű ablakon, és tompán a betonpadlóra pottyant. Sebesmancs Lufi vállára állt, és zaj nélkül landolt Döme mellett. Ezután Lufi következett, majd a mancsát nyújtva felhúzta Pepitót, és kisvártatva a Bélelt Bunda Banda ott állt a kincsekkel teli barlangban, mint Aladdin a mesében, csak itt éppenséggel mosómedvegyomornak való finom falatok rejtőztek. A holdfény egy pászmája bevilágított a kis lyukon, és annyi ennivalót pillantottak meg, amennyit korábban elképzelni sem tudtak. Lufi száján oldalt megindult egy vékonyka nyálcsík, Döme hasa pedig vicces gurgulázó hangokat hallatott.

A banda igazi vezére Sebesmancs volt. Gyors helyzetértékelést tartott, a következőket suttogva a többieknek:

– Pepito, egyszerűen zseniális, ahogy bejuttattál ide minket, de a dolog neheze csak most kezdődik. Ha ügyesek vagyunk, itt most megszerezhetjük az egész télire valót.

Majd belemarkolt a madáreleséget tartalmazó zacskóba.

– Ezt Tikitaknak visszük, ennyivel tartozunk neki! Ti, srácok, fogjatok neki a begyűjtésnek, én addig kerítek szatyrokat – mondta.

A négy kis mosómedve csendben munkához látott, és kisvártatva nagy halomban tornyosult a sok ennivaló a falba vájt lyuk alatt. Sebesmancs fogta a nejlonzacskókat, felpattant a kijáratba.

– És most jön a trükkös rész – suttogta, majd a következő munkafázisról tájékoztatta a kollégáit.

Lufi kint várakozott, Sebesmancs a lyuk száján csücsült, Döme és Pepito pedig felváltva dobálták a főnöknek a konzerveket, a befőtteket és a dobozos kiszerelésű ennivalót. Sebesmancs egyenként elkapta, majd egy mozdulattal továbbította őket Lufinak, aki amúgy remek labdaszerző hírében állt. A rajtaütés alig vett igénybe tizenöt percet.

Három zacskónyi ennivaló valószínűleg elég is lett volna, de túl nagy volt a kísértés, és a kis mosómedvék egy negyediknek is nekiláttak. Már ritmusra járt a kezük, és ez magabiztossá tette őket. Túlságosan is magabiztossá. Döme épp megragadott egy üveg lekvárt, és épp passzolta volna Sebesmancsnak, amikor a szomszédos helyiségben váratlanul megreccsent valami, az őrző-védő kutya pedig veszett ugatásba kezdett. Döme azonnal veszélyt érzékelt, minden szőrszála égnek állt, és elképzelte, hogyan tépi őt apró darabokra egy ideges véreb.

A kis mosómedvék reszketve figyeltek, újabb recsegés-ropogás hallatszott, és a kutyaugatás egyre félelmetesebbé vált. Egy üveg csörömpölve robbant szét a betonpadlón, és mintha felborult volna néhány polc. Aztán meghallották, amint nagy, döngő léptekkel valaki átvág a kerten, majd nemsokára az ajtó résein át fény szűrődött be a raktárba a szomszédos helyiségből.

Sebesmancs azonnal felmérte a helyzetet: szó sem lehetett róla, hogy kivárjanak és nyomon kövessék a fejleményeket. Amikor valami történt Totó bá boltjában, arra mindig felébredt az egész falu. És a ramazuriból ítélve, ez a valami jóval nagyobb volt egy mosómedvénél. Aztán becsapódott egy ablak, mire Sebesmancs és Döme kint termett a lyukon a hóban. Csak valami fehér villanást láttak, amikor Lufi farka eltűnt a fák között. Arra végképp nem maradt idejük, hogy az ennivalót is magukkal cipeljék: élet és halál kérdése volt a helyzet. Hagytak mindent, és tepertek ők is, ahogy csak bírtak az erdő irányába. Vissza se kellett nézniük, hogy megtudják, mi zajlik a hátuk mögött, Totó bá vadászpuskája egyértelműen jelezte a helyzet komolyságát.