Suzanne Brockmann

TESTBESZÉD

A mű eredeti címe

Body Language

Copyright © 1998 by Suzanne Brockmann

This translation is published by arrangement with Bantam Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC.

Hungarian translation © Danyi Andrea

© General Press Könyvkiadó, 2014

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

DANYI ANDREA

Szerkesztette

VAS ANNAMÁRIA

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 647 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Melanie-nak és Jasonnek

Első fejezet

A telefon csörgése élesen hasított a hálószoba sötét csendjébe. Cassandra Kirk azonnal, az első csörrenésre felébredt nyugtalan álmából, a másodikra pedig ijedten ült fel az ágyban, és kábán meredt a rádiós órán vörösen világító számokra.

Hajnali két óra negyvenöt perc volt.

Ilyen korai hívás nem jelenthetett jót. Talán katasztrófa történt a stúdióban, és a megállíthatatlanul ömlő, az évszakra egyáltalán nem jellemző eső elöntötte a videoarchívumot? Vagy a családjában történt valami baj? Talán Floridában élő anyja esett el, és törte ripityára a csípőjét? Esetleg...

Cassandra a harmadik csörgés után végül felvette a telefont.

– Halló?

– Helló, Sandy! Felébresztettelek? – szólalt meg a vonal túlsó végén Clint McCade. Talán éppen egy másik időzónából hívta, hogy üdvözölje.

Sandy sóhajtva söpört félre egy hosszú, szőke tincset a szeméből.

– McCade, hajnali háromnegyed három van! – mondta méltatlankodva a kattogó telefonba. – Hol vagy? – kérdezte. – Olyan, mintha a Holdról hívnál!

– Már itthon vagyok, az Államokban – nevette el magát a férfi. – Felugorhatok hozzád? – McCade ismerős, mély hangja szokás szerint csupa sejtelmesség volt.

– Jaj, ne! Ismét eltelt volna egy év? – kérdezte Sandy, és visszadőlt az ágyba. – Itt az idő a Henderson Gimnázium különceinek éves találkozójára?

– Szóval igent mondasz?

– Mit vársz tőlem? Díszes meghívót küldjek? Természetesen igen! De tudod, a vendégszobát átalakítottam irodává. Kénytelen leszel a nappaliban letáborozni. A kanapé azonban kihúzható!

– Múlt héten egy sátorban aludtam az esőerdő közepén. Hidd el, a kanapé hatalmas fejlődés lesz ahhoz képest. Igazi ötcsillagos szállás!

– És mikor érsz ide? – kérdezte a nő. – Elég zsúfolt napom lesz ma. Egész délelőtt megbeszéléseken veszek részt, de majd valahol eldugom neked a kulcsot a bejáratnál.

– A megbeszélésed öt perc múlva kezdődik? – kérdezte McCade.

– Tessék?

– Mert a sarki vegyesbolt mellől telefonálok – nevetett fel a férfi. – Pár perc múlva ott leszek!

Azzal a vonal egy kattanással megszakadt.

Egyedül Clint McCade vette a bátorságot, hogy az éjszaka kellős közepén felhívja őt a szomszéd sarkon levő éjjel-nappalitól. Csak ő volt elég merész, hogy azt higgye, nem haragszik majd rá, amiért felébresztette, sőt úgy gondolta, mindenféle előzetes bejelentés nélkül bármikor beállíthat hozzá, hogy ott aludjon.

Sandy átgurult az ágy túlsó felére, visszatette a kagylót, és felkapcsolta a lámpát. Belebújt a fürdőköpenyébe, és a tükörbe bámult. Kimerültnek látszott, ami cseppet sem volt meglepő azután, hogy hajnalban felverték a legmélyebb álmából. Ráadásul nem sokkal korábban aludt el, miután órákig forgolódott, mert nyugtalanították a munkahelyi problémák. Persze Clint McCade-et különben sem érdekli majd, hogyan fest, hiszen nem is nőként tekint rá. Neki ő csak Sandy volt, egy régi, iskolai haver, a legjobb barát.

Bement a konyhába, hogy bekapcsolja a kávéfőzőt. Tapasztalatból tudta, hogy a következő néhány órában biztosan nem alhat. McCade majd megkérdezi, mivel foglalkozott az elmúlt hónapokban, mióta utoljára találkoztak, azután ő is mesél legutóbbi munkáiról, és csak azután bújhat vissza az ágyba. Esőerdő! Mintha valami ilyesmiről beszélt volna. Most, hogy jobban belegondolt, talán reggelig már egyáltalán nem is alhat.

Sandy elmosolyodott. Szerette, ha McCade nála volt.

Közismert tény, hogy az arizonai Phoenixben szinte sosem esik az eső, hiszen a város a sivatagban fekszik. Most azonban a csapadékos időjárás hetek óta mindenhová követte McCade-et: már akkor elkezdődött, amikor elutazott Dél-Amerikába, majd folytatódott azután is, hogy hazatért jelenlegi otthonába, Los Angelesbe.

Tulajdonképpen azon sem kellett volna meglepődnie, hogy szinte egyfolytában szakadt az eső, amíg a 10-es úton végighajtott Los Angelestől Phoenixig. Magát ismerve akkor is egyfolytában zuhogna, ha a Holdra utazna.

Harley-jával behúzódott a társasház autóbeállója alá Sandy kis, Geo típusú autója mellé, és végre leállította a motort. Csupa víz volt mindene. Fekete bőrkabátja átázott, és csizmájából is folyt a víz, amikor leszállt a motorról. Utazótáskája állítólag vízálló volt, de kételkedett benne, hogy bármi átvészelhetné szárazon azt a felhőszakadást, amiben idáig jött.

Az egyetlen kivétel talán a videokamerája tokja volt. Voltaképp akár az óceán mélyére is elsüllyeszthetné, akkor sem lenne a készüléknek semmi baja. A kamerával víz alatt és a szárazföldön is kiváló felvételeket készíthetett.

Lecsatolta a tokot a motor hátsó részéről, és felnézett Sandy ablakára, látta a világító lámpa fényét, majd a kamerával és az utazótáskájával a vállán elindult a ház belső udvara felé.

Most, hogy itt volt, egyre jobban félt. Mit mondjon a lánynak? Azt, hogy egyik percben még nyugodtan üldögélt Los Angeles-i lakásának nappalijában, és próbálta kipihenni a három hónapos megerőltető, egy esőerdőkről szóló természetfilm operatőri munkájának fáradalmait, a következő pillanatban pedig már az autópályán száguldott motorján Phoenix felé kamerájával, táskájában néhány váltás alsóneművel és pólóval?

Szerette volna elmondani Sandynek, hogy Los Angelesben felületesnek és szürreálisnak érezte az életét, és alaposan megijedt, mert képtelen volt az előző évből egyetlen olyan pillanat felidézésére, amikor őszintén és maradéktalanul boldognak érezte magát.

Akkor azonban eszébe jutott a phoenixi állatkertbe tett kirándulásuk, amikor legutóbb itthon tartózkodott. Akkor, sőt e látogatás mindkét hete alatt boldognak érezte magát. Kétnapos mozimaratont rendeztek maguknak: elmentek egy multiplexbe, és az első filmtől az utolsóig mindet megnézték. Hat különböző alkotást láttak egymás után, és aznap csak pattogatott kukoricát, üdítőt és jégkrémet tömtek magukba. Aztán túráztak a sivatagban, mérges kígyókat meg szamárnyulat kerestek, és úgy bolyongtak az arizonai vadonban, mint két utcagyerek New Jersey-ből. Annyit nevettek aznap, hogy a hasuk is megfájdult.

Sandy volt a legjobb barátja, a bizalmasa, a kőszikla az állandóan változó világban.

A gyönyörű, szőke Sandy szégyenlős mosolyával és a legtisztább kék szempárral, amelyet valaha látott. A lány okos volt, és káprázatosan tehetséges, ő persze nem ilyennek látta magát. Önbizalomhiányban szenvedett, és fogalma sem volt arról, milyen különleges. Amikor a tükörbe nézett, még mindig ugyanazt a szégyenlős kislányt látta rosszul szabott ruháiban, aki New York City egyik előkelő kertvárosának szegényebb környékén nőtt fel, ahol az iskolai népszerűséget az határozta meg, hogy apuci milyen drága autót vett a kislányának. Sandynek azonban nem volt apja, anyja pedig nemhogy a lánynak, de még saját magának sem vehetett kocsit.

A kislány így kényszerből magára öltötte a nemtörődömség álarcát, és elővette fantasztikus humorérzékét is, bizonytalansága azonban nem tűnt el teljesen.

McCade letette a földre kameráját, és becsengetett.

Az ajtó kitárult, és Sandy mosolya hirtelen beragyogta a lépcsőházat. A lány szeméből azonban gyorsan eltűnt a melegség, amikor végignézett vendégén. Hitetlenkedve, alig leplezett elképedéssel meredt rá.

– McCade! – kiáltott fel hátrahőkölve. – Te csupa sár vagy!

A férfi a feje búbjától egészen csizmája hegyéig elázott, és mindenhol sár borította a ruháját.

– Ne mozdulj! – parancsolt rá Sandy. Elvette tőle a kamerát meg az utazótáskát, és gyorsan a konyhába vitte, ahonnan könnyebben feltakaríthatta a sarat. – Azonnal vetkőzz le! – kiáltott fel, és McCade sáros ruháira mutatott. – Mindent vegyél le, ott, ahol vagy! Azután nyomás a zuhany alá, különben véged!

A férfi az ajtónak támaszkodott, és összefonta karját.

– Sandy, öreg barátném, csak nem azt akarod, hogy a folyosón vetkőzzek le?

– De, nagyon is! – felelte Sandy, majd ő is karba tette a kezét, és mosolyogva pillantott a vendégre. – Csak hogy tudd, nemrég tisztíttattam ki a szőnyegeket, öreg barátom!

A lány haja lazán omlott a vállára, nem viselt sminket. Frissnek és üdének tűnt, sokkal fiatalabbnak látszott huszonhét évesnél. Művészi szempontból arca majdnem tökéletes, szinte teljesen szabályos volt, homloka széles és magas, arccsontjai pedig arányosak. Ha mosolygott, vonásai egzotikusnak tűntek. Orra majdnem tökéletesen metszett volt, álla és állkapcsa pedig már-már túlságosan is határozott vonású volt, de arcának talán ez lehetett az egyetlen gyenge pontja. Ajka telt, szépen ívelt, fogsora pedig hibátlan és hófehér volt. A szeme pedig...

Finoman metszett, kékesszürke, csábító és mély árnyalatú, távolról azonban színtelennek látszott. A legtöbb hétköznapi kék szempártól eltérően, mint amilyen a sajátja is volt, Sandyét nem tarkították apró, arany vagy zöld pöttyök. Tiszta kékesszürke színben játszott, amelyben mintha ezernyi fehér villám lövellt volna a pupillától az írisz széle felé. Mesés tekintet! Sandynek csodás szeme volt.

McCade az egész világot bejárta, hogy egy hasonló szempárt találjon, de ez idáig nem járt szerencsével.

A lány most kíváncsian tekintett rá; nem értette, miért vizslatja barátja ilyen hosszasan és erőteljesen.

– Jól nézel ki, Sandy – mondta végül McCade hirtelen elmosolyodva, majd leült a lépcsőre, és nekiállt, hogy lehúzza a csizmáját.

– Rólad ez nem mondható el – felelte a nő. – És mi ez a szakáll, te vén tengeri medve?

Nem volt könnyű megállapítani, hogy a sáros és vizes külső alatt McCade hogyan is néz ki pontosan. Eső áztatta haja sötét, összeragadt tincsekben lógott a vállára, arcának alsó felét pedig sűrű, göndör szakáll és bajusz takarta. Orra azonban egyértelműen mutatta, hogy a szőrzet alatt ő rejtőzik: hosszú volt és egyenes, bár egy picit nagyobb a kelleténél, arcának meghatározó jelleget kölcsönzött, legalábbis amíg el nem mosolyodott.

Megint Sandyre nevetett, rávillantotta ismerős, ravaszkás mosolyát. Szakálla elrejtette az arca két oldalán ilyenkor megjelenő gödröcskéket, fogai pedig a sötét bozont között még fehérebbnek tűntek. A férfi fáradtnak látszott, és Sandy több szarkalábat vett észre a szeme sarkában, mint legutóbbi találkozásuk alkalmával. Ráadásul volt valami különös csillogás is kék szemében, ahogyan a lányra nézett.

– Dél-Amerikában úgy döntöttem, visszatérek a természetességhez – közölte, ahogy lerángatta magáról a bőrdzsekijét.

– Más szóval otthon felejtetted a borotvád.

A férfi elvigyorodott, de nem tagadta, hogy ez az igazság. Fekete pólója is csuromvíz volt, gyorsan lehúzta magáról.

McCade mindig izmos volt, már a középiskolában is, ahol először találkoztak, amikor a fiú a felette lévő évfolyamra járt. Sandy gyorsan hozzászokott barátja tökéletesen formált testének látványához. Még ma is bármikor végigsétált vele az utcán anélkül, hogy tudatában lett volna, egy kivételesen jóképű fickó van az oldalán, pedig a környéken minden nő levegő után kapkodott, és elalélt tőle.

De talán mégsem szokott hozzá annyira.

Mert ha valóban közömbös lett volna, most nem állna megbabonázva a látványtól, ahogy McCade lehámozta izmos combjáról a vizes farmert. Hirtelen átfutott agyán a fájdalmas felismerés: már majdnem négy éve nem került férfival közelebbi fizikai kapcsolatba.

Végül aztán elmosolyodott; ha szerencsével jár, ez hamarosan megváltozhat.

– Mi olyan vicces? – kérdezte McCade, aki éppen a bokájáról rángatta le a nadrágot.

– Az életem – felelte Sandy. – De először nyomás a zuhany alá, aztán elmesélem a szaftos részleteket is!

A lány elmosolyodott, amint elképzelte, miket gondolhat most róluk a folyosó túloldalán Mrs. Hobbs, ha a kukucskálón át figyeli őket.

McCade-en már csak egy kék színű alsónadrág volt, és hüvelykujját annak gumírozott derekába akasztva nézett Sandyre.

– Biztosan le kell vennem mindent? – kérdezte, és egyik szemöldöke magasra szaladt a homlokán.

– Ne, ne, McCade! – felelte a lány sietve. – Inkább gyere be! Már tiszta vagy! A gatyád talán csak nem lett sáros.

– Ki ne mosd a bőrdzsekimet! – figyelmeztette a férfi, és eltűnt a folyosó végén levő fürdőszobában.

– Hát persze hogy nem mosom ki – mormogta maga elé Sandy, és fejét ingatva összeszedte barátja piszkos ruháit. Miután csizmáját és dzsekijét a konyhába vitte, a többi holmit a mosógépbe tette, majd visszament az eső áztatta kék alsóért, amelyet a férfi a fürdőszobaajtó előtt hagyott. McCade-nek jól állt a kék, pontosabban: bármit vett fel, mindenben jól mutatott.

Szégyelld magad, Cassandra Kirk, korholta magát némán, amiért ilyen buja gondolatai támadtak régi barátjával kapcsolatban, hiszen a férfi az elmúlt tizenöt évben nagyon is világossá tette számára, hogy ők csak barátok, és ennyi az egész. Egyébként is, rendszeresen modellekkel és színésznőkkel randizott, Sandyt pedig nyilván észre sem vette.

Nagyot sóhajtva ment vissza hálószobájába, hogy a szekrényből kihalássza régi frottírköntösét. Rózsaszín ugyan, de ez volt a legnagyobb és legkevésbé fodros a sok közül.

A zuhanyrózsából csak úgy zubogott a víz, a fürdőszoba nyitott ajtaján pedig áramlott kifelé a gőz. Sandy még jobban kitárta az ajtót, és szinte kiabálva szólalt meg, hogy McCade a víz csobogása ellenére is hallhassa a hangját.

– Az ajtóra akasztok egy fürdőköpenyt, egy törülközőt pedig a fogasra teszek, rendben?

– Tudod, mi tenne most igazán boldoggá? – hallotta ekkor barátja mély hangját a zuhanyfüggöny mögül.

– Félek, hogy mindjárt megtudom – motyogta maga elé Sandy. – Micsoda?

McCade kissé félrehúzta a függönyt, és kidugta a fejét. Különös tekintettel meredt a lányra. Szemében kísérteties, már-már vágyakozó fény csillogott, keskeny arca komoly maradt. Biztosan csak a szakáll miatt, gondolta Sandy, de valami belül azt súgta neki, hogy fel kell tennie a kérdést:

– Minden rendben, McCade?

– Annyira jólesne most egy sör – felelte a férfi, mintha nem is hallotta volna a kérdést, majd visszabújt a függöny mögé.

Ahogy zubogott alá a víz, McCade behunyta a szemét, és hagyta, hogy a vízsugár teljes erővel érje a fejét. Nem volt jól. Lelkileg roncsnak, egy csődtömegnek érezte magát, és ugyan végre itt volt a lánynál, mégsem tudta összeszedni magát, hogy elmondja neki, miért is jött. „Tudod, mi tenne most igazán boldoggá?” Csak ennyit nyögött ki, de nem azt válaszolta a kérdésre, amit valójában kellett volna. Mert a helyes válasz az volt: Te! Akkor kimászhatott volna a tusolóból, hogy magához ölelje Sandyt, aki valószínűleg édes, apró hálóruhát visel köntöse alatt.

Nagyot sóhajtott, majd visszaterelte gondolatait az előtte álló problémára. Elmondja neki! El kell végre mondania! Végül is ezért jött el hozzá!

Elzárta a vizet. A műanyag karikák nyikorogtak a rúdon, ahogy elhúzta a függönyt, és elvette a törülközőt, amelyet Sandy tett neki oda. Megszárítkozik, majd kimegy a nappaliba, megissza a sörét, és miközben a lányt hallgatja, ahogy beszámol neki a legújabb munkahelyi eseményekről, összeszedi a bátorságát. Azután nagy levegőt vesz, és végre elmondja neki... De mit is? Hogy szüksége van rá? Hogy jobban kívánja, mint életében bárkit? Hogy szinte száz százalékig biztos abban, szereti?

Nem tudta biztosan, ki tudná-e mondani a szót.

A nappaliban egy üveg felbontott sör várt rá a dohányzóasztalon. Sandy a kényelmes kanapé egyik végében kucorgott, maga alá húzott lábakkal. A férfi megszorította a rózsaszín fürdőköpeny övét, majd leült mellé.

– Illik a szakálladhoz ez az árnyalat! – ugratta Sandy. – Szóval mesélj, McCade, mivel ütöd el az idődet mostanában! Az esőerdőben ugrálsz fáról fára? Mindenre kíváncsi vagyok!

A férfi azonban megrázta a fejét, és hosszan belekortyolt a sörébe.

– Először te!

Sandy felé fordult, karját a kanapé háttámláján nyújtóztatta.

– Épp most nyertem el egy csodás megbízást – újságolta csillogó szemmel. – Tudod, ki az a Simon Harcourt?

McCade elgondolkodva nézegette a sört, és homlokán néhány ránc is megjelent. Végül megrázta a fejét, és azt mondta:

– Nem ismerem.

– Errefelé elég nagy durranás a neve – mondta Sandy. – Saját erejéből lett milliárdos, támogatja a művészeteket és a környezetvédelmet. Egy oktatási projektet irányított néhány évvel ezelőtt, ami végre valóban felrázta a rendszert. Aztán egy AIDS-felvilágosító programot is elindított... – Sandy elképedve, ugyanakkor tisztelettel rázta meg a fejét. – De hogy rövidre fogjam a történetet, az úriember most indul a kormányzóválasztáson, én pedig nemrég írtam alá egy megállapodást az embereivel. Én készítem minden kampányfilmjét, amiből pillanatnyilag ötöt rendeltek, és ezzel egy időben két dokumentumanyagot is forgatunk majd róla, egy tízperceset és egy harmincperceset.

McCade rámosolygott.

– Ez fantasztikus, Sandy! És mi a te dolgod ebben az egészben? Te leszel a producer? Vagy a rendező?

– Tulajdonképpen mindkettő, sőt, talán még a felvételek készítésében is részt veszek.

– Nekem most éppen nincs megbízásom, ha esetleg szükséged lenne segítségre.

A lány hitetlenkedve nézett rá.

– Most ugratsz, ugye? – Végül csak a fejét rázta. – A szokásos gázsid negyedét sem tudnám kifizetni.

A férfi vállat vont.

– Akkor fizess annyit, amennyit még lehet. Jó bulinak tűnik, és...

Sandy a nyakába ugrott, és barát módjára átölelte. McCade még mindig a kezében fogta a sörösüveget, de viszonozta az ölelést. Lehunyta a szemét, és beszippantotta a lány hajának finom illatát. A francba, olyan puha, meleg és édes! Miért tartott ilyen sokáig, hogy rájöjjön, minden, amit az életben kíván, épp az orra előtt van?

Sandy hátrébb húzódott tőle, és ránevetett:

– Fel vagy véve! – mondta, majd hirtelen elkomorodott. – De legalább három-négy hétig eltart, hogy összehozzuk a teljes anyagot, amire szükségem van.

– Nem tervezem, hogy elutazom mostanában – felelte a férfi, és mélyen Sandy szemébe nézett. Jóságos ég, hát nem érzi, milyen hevesen dobog a másik szíve? Aztán nagyot nyelt. El kell mondania végre, hogy mit érez! – Nézd, Sand...

– Van még más mondandóm is – folytatta a lány. Elengedte a férfi nyakát, és visszahelyezkedett a kanapéra. Kicsit szórakozottan, félénken rámosolygott. – McCade, szerelmes vagyok!

– Micsoda? – kérdezte a férfi elképedve.

Sandy bólintott, szemében boldogság csillogott.

– Végre találkoztam álmaim férfijával – felelte. – Csak a múlt héten történt. A neve James Vandenberg. El tudod hinni? IV. James Austin Vandenberg! Ő Harcourt jobbkeze. A Harvardon szerezte a jogi diplomáját, okos, kedves és magas. Majdnem olyan magas, mint te. És eszelősen jóképű! Hullámos, fekete haja van, és olyan barna szeme, amiért meg is halna az ember. Még facér, a lányokat szereti, harminchárom éves, és pillanatnyilag éppen nincs senkije...

McCade figyelte a lányt, Sandy szavai teljesen letaglózták. Szerelmes! Valaki másba! Gyomra görcsbe rándult, szíve egészen belesajdult. Egyszerre érzett elkeseredettséget és dühöt. Miért nem jött el hozzá már korábban? Miért nem vette észre, hogy mit érez iránta, amikor legutóbb nála járt? Dühös volt, megbántott, és megdöbbentette, amit hallott. Talán a McCade-ek szerencséje most végül mégis elhagyja? Letette az üveget az asztalra, és döbbenten látta, hogy a keze egyáltalán nem remeg.

– Most is itt van? – kérdezte hirtelen, félbeszakítva a lányt.

– Tessék?

– Hát a szerelmed... Most is itt van?

Sandy ekkor fogta fel a kérdést, és elpirult.

– Nincs!

– Miért nincs?

– Mert csak múlt héten találkoztunk...

– Ha tényleg szerelemről van szó, Sandy, akkor miért vársz?

A lány nem állta McCade szúrós pillantását; hirtelen kiegyenesedett, majd újra hátradőlt, és szomorúan sóhajtott. Megrázta a fejét, félresimított szeméből egy hajtincset, és így szólt:

– Ha valóban tudni akarod, James azt sem tudja, hogy a világon vagyok! Érted? Most boldog vagy, McCade?

Nem, nem volt boldog, de miért is nem? Miért nem érzett megkönnyebbülést? Hiszen Sandynek még nem volt igazi kapcsolata a férfival, ezzel az okos, kedves jogásszal, akinek hosszú, előkelő családneve jó anyagi és társadalmi hátteret sejtetett. Valószínűleg tökéletesen illene a lányhoz, nyilván könnyű vele kijönni, és talán jobb lenne az élete vele, mint ha McCade-et választaná.

– Ennyi elég is belőlem és Jamesből – mondta hirtelen Sandy. – Mesélj inkább az esőerdőkről!

– Kirk, elhalaszthatjuk a beszámolót inkább holnapra? – kérdezte McCade. – Én... iszonyúan álmos vagyok. Mindjárt eldőlök a kimerültségtől...

Sandy szeme elkerekedett a meglepetéstől.

– Hát persze! – felelte, és a férfi arcát vizslatta. – Biztos, hogy jól vagy, McCade? Kicsit sápadtnak látszol.

– Azt hiszem, összeszedtem valami nyavalyát – felelte kényszeredetten.

A lány egyre csak őt figyelte komoly, éber tekintettel.

– Clint – szólalt meg végül – , ugye elmondanád nekem, ha valami bajod lenne?

– Hát persze – emelte fel a fejét McCade – , hiszen te vagy a legjobb barátom. De most tényleg hullafáradt vagyok.

Sandy rámosolygott, amit a férfi kényszeredetten viszonzott, miközben igyekezett palástolni, hogy a szíve ezernyi apró darabra tört.