Linwood Barclay

A STOPPOS

A mű eredeti címe

A Tap on the Window

Copyright © Linwood Barclay 2013

Hungarian translation © Kőműves Erika

© General Press Könyvkiadó, 2014

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KŐMŰVES ERIKA

Szerkesztette

PÁLFI ANNA

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 643 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: 299-1030

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BARDI ERZSÉBET

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Neethának

Köszönetnyilvánítás

Azok a szerzők, akik mindent egyedül csinálnak, sosem adják el a könyveiket. Nekem rengetegen segítenek.

Köszönet Mark Streatfeildnek, Brad Martinnak, Alex Kingsmillnek, Spencer Barclay-nak, David Youngnak, Danielle Pereznek, Eva Kolczénak, Valerie Gow-nak, Kara Welshnek, Malcolm Edwardsnak, Bill Massey-nek, Elia Morrisonnak, Helen Hellernek, Juliet Ewersnek, Heather Connornak, Gord Drennannek, Cathy Paine-nek, Kristin Cochrane-nek, Susan Lambnek, Nita Pronovostnak, Paige Barclay-nak, Margot Szajbely Jennernek, Duncan Shieldsnek, Ali Karimnak, Alan K. Sappnek, Ken Bainnek és Lindsey Middletonnak.

És a könyvkereskedőknek. Ó, igen, a könyvkereskedőknek.

1. fejezet

Biztosan sült bolond az a középkorú pasi, aki felvesz egy bár előtt stoppoló tinédzser lányt. Ha az ember belegondol, a lány sem lehet túl értelmes. De per pillanat az én ostobaságomról beszélünk, nem pedig az övéről.

Ott állt a járdaszegélyen, esőtől összetapadt szőke haja csimbókokban lógott az arca elé. A Patchett’s bár ablakában villódzó COORS márkanév neonja baljós fénybe vonta. A szitáló esőben a lány úgy húzta össze a vállát, mintha attól minden melegebb és szárazabb lehetne.

Nehéz lett volna pontosan megállapítani az életkorát. Elég idős lehetett a jogsihoz, és talán még a szavazáshoz is, a szeszesital-fogyasztáshoz viszont valószínűleg túl fiatal volt. Legalábbis itt, a New York állambeli Griffonban. A Lewiston-Queenston híd túloldalán, Kanadában talán nem, mert ott nem huszonegy, hanem már tizenkilenc évesen lehet inni. De ez nem jelenti azt, hogy nem guríthatott le pár sört a Patchett’sben. Mindenki tudja, hogy itt nem vizsgálják túl szigorúan a személyit. Ha mondjuk Nicole Kidman képe szerepel benne, és te inkább Penélope Cruzra hasonlítasz, nos, nekik az is megfelel. Az üzletpolitikájuk a következő: „Tedd le a hátsód! Mit hozhatunk?”

A lány méretes piros táskája szíját átvetette a vállán, felnyújtotta hüvelykujját, és az autómat bámulta, ahogy odagurultam a sarki stoptáblához.

Szó sem lehet róla – gondoltam. Férfi stoppost is elég rossz ötlet fölvenni, egy tinédzser lányt viszont eget verő ostobaság. Egy negyvenes évei elején járó fickó elvisz egy alig feleannyi idős lányt egy sötét, esős éjszakán. Meg sem tudnám számolni, hányféleképp sülhet el balul a dolog. Úgyhogy mereven előrenéztem, miközben a lábam a fékre tettem. Már éppen gázt akartam adni, amikor kopogtattak az utasoldali ablakon.

Odapillantva láttam, hogy a lány lehajolva engem bámul. Megráztam a fejem, de nem hagyta abba a kocogtatást.

Lehúztam az ablakot annyira, hogy láthassam a szemét és az orra felső részét.

– Elnézést – kezdtem. – Én nem...

– Csak fuvarra lenne szükségem hazafelé, uram – mondta. – Nincs olyan messze. Egy gyanús alak ül ott, abban a kisteherautóban. Bámult engem, és... – A lány szeme elkerekedett. – A francba, maga nem Scott Weaver apukája?

És ekkor minden megváltozott.

– De igen – bólintottam. Az voltam.

– Gondoltam, hogy maga az. Ön valószínűleg nem ismer engem, de, tudja, láttam, ahogy felvette Scottot a sulinál, meg ilyesmi. Nézze, sajnálom. Beesik az eső miattam a kocsijába. Majdcsak felvesz valaki...

Nem tudtam, hogyan is hagyhatnám ott Scott egyik barátját az esőben.

– Szállj be! – szólaltam meg.

– Biztos benne?

– Aha. – Elhallgattam, adtam magamnak még egy másodpercet, hogy kibújhassak a dolog alól. Aztán: – Semmi gond.

– Istenem, köszönöm! – nyitotta ki a lány az ajtót.

Becsusszant az ülésre, mobilját átvette egyik kezéből a másikba, a vállán lógó táskáját pedig letette a lábához. A mennyezetlámpa fölvillant, majd egy másodperc múlva ki is aludt.

– Jesszusom, teljesen átáztam. Ne haragudjon az ülés miatt!

Tényleg vizes volt. Nem tudtam, mióta állhatott ott, de biztosan elég rég, mert a hajából kis patakocskák csordogáltak lefelé a kabátjára, és onnan végig a farmerére. A combja felső része is vizes volt. Eltűnődtem, vajon valami arra járó autós fröcskölhette-e le.

– Emiatt ne aggódj! – nyugtattam meg, miközben bekapcsolta a biztonsági övét. Még mindig álltam, az útirányra várva. – Menjek egyenesen, kanyarodjak el, vagy mi legyen?

– Ja, igen – nevetett fel idegesen. Aztán megrázta a fejét, és a vízcsöppek éppúgy szertefröcsköltek, mint amikor egy spániel jön ki a tóból fürdés után. – Mintha tudnia kellene, hol lakom. Na szóval... Csak menjen tovább egyenesen!

Balra, majd jobbra néztem, azután áthaladtam az útkereszteződésen.

– Tehát te Scott egyik barátja voltál? – kérdeztem.

A lány bólintott, elmosolyodott, majd elfintorodott.

– Aha, rendes srác volt.

– Hogy hívnak?

– Claire.

– Claire...?

Kicsit elnyújtottam a szót, hátha megmondja a vezetéknevét is. Elgondolkodtam, vajon ő is azok közé tartozik-e, akiket már ellenőriztem az interneten. Eddig ugyanis nem láttam igazán jól az arcát.

– Aha – felelte. – Mint az ekler fánk nevében – nevetett idegesen.

Mobilját átvette a jobbjába, üresen maradt kezét pedig a bal térdére fektette. Csúnya, jó három centis seb látszott a keze fején. Nemrég karcolhatta meg valamivel, mert még nem hegedt be; épp csak nem vérzett.

– Megsérültél, Claire? – böktem lefelé.

A lány a kezére nézett.

– A francba, észre sem vettem. A Patchett’sben valami idióta nekem tántorodott, én meg bevertem a kezem az asztal sarkába. Kicsit ég. – Az arca elé emelte a kezét, és ráfújt a sebre. – Asszem, túl fogom élni – jelentette ki.

– Nem látszol elég idősnek az alkoholfogyasztáshoz – mondtam neki a szemrehányó tekintetet vigyorral ötvözve.

Vette az üzenetet, és szemét forgatva válaszolt:

– Aha, persze.

Úgy egy kilométer hosszan egyikünk sem szólalt meg. Amennyire a műszerfal világításánál láttam, Claire mobilja képernyővel lefelé a jobb combján nyugvó keze alatt rekedt. A lány előrehajolt, hogy belenézhessen az utasoldali ajtóhoz rögzített visszapillantó tükörbe.

– Az a fickó nagyon rátapadt a lökhárítójára – állapította meg.

A visszapillantóban csak egy fényszóró ragyogása látszott. A mögöttünk haladó autó kombi vagy kisteherautó lehetett, és a lámpáit elég magasra állították ahhoz, hogy bevilágítsanak a hátsó ablakomon. Rátapostam a fékre; éppen csak annyira, hogy felvillanjon a féklámpám, de a mögöttünk haladó sofőr máris lassított. Claire továbbra is a tükröt bámulta. Úgy tűnt, komolyan érdekli, ki követ bennünket.

– Jól vagy, Claire? – érdeklődtem.

– Hm? Aha, minden oké, köszi.

– Mintha kissé ideges lennél.

A lány túl erőteljesen rázta meg a fejét.

– Biztos? – kérdeztem, és ahogy odafordultam hozzá, egy pillanatra összekapcsolódott a tekintetünk.

– Teljesen – felelte.

Nem hazudott túl jól.

A Danburyn jártunk, egy négysávos úton, sőt egy ötödik sáv is volt középen, a balra kanyarodók számára. Azt az oldalt végig gyorséttermek, egy Home Depot, egy Walmart, egy Target meg fél tucat mindenhol előforduló más multi szegélyezte, úgyhogy ránézésre nehéz lett volna megállapítani, hogy éppen Tucsonban vagy Tallahasseeban járunk.

– Szóval – kezdtem –, honnan ismerted Scottot?

Claire vállat vont.

– Tudja, csak az iskolából. Nem igazán lógtunk együtt, meg ilyesmi, de azért ismertem. Igazán szomorú, ami történt vele.

Nem szóltam semmit.

– Úgy értem, tudja, minden gyerek követ el oltári nagy baromságokat, nem igaz? De a többségünkkel soha nem történik semmi igazán rossz dolog.

– Aha – bólogattam.

– Tényleg, mikor is történt? – kérdezte. – Merthogy úgy tűnik, mintha csak pár hete lett volna.

– Holnap lesz két hónapja – feleltem. – Augusztus huszonötödikén.

– Hűha! – álmélkodott. – De persze jobban belegondolva, akkor éppen nem volt suli. Különben mindenki erről beszélt volna az órákon meg a szünetben, meg ilyesmi, de erről szó sem volt. Mire véget ért a nyár, nagyjából mindenki megfeledkezett a dologról. – Bal kezét a szájához kapta, és bocsánatkérően nézett rám. – Nem úgy értettem.

– Semmi baj.

Egy csomó mindent akartam kérdezni tőle. De a kérdések idétlenül hangzottak volna, hiszen alig öt perce ismertük egymást. Nem akartam olyannak tűnni, mintha a Belbiztonsági Minisztériumból jöttem volna. Scott halála után segítségül hívtam a fiam Facebook-oldalán az ismerősei listáját. Bár valószínűleg Claire-t is láttam rajta, egyelőre nem tudtam hová tenni őt. Persze tisztában voltam vele, hogy a facebookos barátság nem sokat jelent. Scott olyan embereket is bejelölt, akikkel valójában sosem találkozott, köztük egy ismert képregényrajzolót és más olyan kisebb hírességeket, akik még maguk kezelték a Facebook-oldalukat.

Később is kideríthetem, ki ez a lány. Egy másik alkalommal talán megválaszolja pár Scott-tal kapcsolatos kérdésemet. A tény, hogy felvettem az esőben, talán kivált némi jóindulatot a jövőre nézve. Lehet, hogy Claire tud valamit, ami neki nem tűnik fontosnak, de nekem sokat segíthet.

Mintha olvasott volna a gondolataimban, megszólalt:

– Beszélnek magáról.

– Tessék?

– Mármint, tudja, a srácok a suliban.

– Rólam?

– Csak egy kicsit. Tudják, mit csinál. Mármint hogy mi a foglalkozása. És azt is tudják, mit csinált az utóbbi időben.

Felteszem, nem kellett volna meglepődnöm.

– Én nem tudok semmit, úgyhogy nincs értelme kikérdeznie – tette hozzá.

Egy pillanatra levettem a tekintetemet az eső áztatta útról, hogy ránézhessek, de nem szóltam semmit.

Felkunkorodott a szája sarka.

– Látom, hogy ezen gondolkodott. – Mintha tűnődött volna valamin, majd így folytatta: – Nem mintha hibáztatnám érte, vagy valami, mármint azért, amit csinál. Apu valószínűleg ugyanezt tenné. Bizonyos dolgokban nagyon igazságos tud lenni, és ragaszkodik az elveihez, bár azért nem mindenben. – Kicsit felém fordult az ülésen. – Szerintem nem helyes megítélni valakit, amíg az ember nem ismeri meg alaposan. Maga szerint? Úgy értem, meg kell értenünk, hogy történhettek olyasmik az illető életében, amiktől másképp látja a világot. Mint például a nagymamám – már meghalt –, ő mindig takarékoskodott, egészen a haláláig, úgy kilencvenéves koráig, mert átélte a nagy gazdasági világválságot, amelyről én nem is hallottam, de aztán utánanéztem. Maga valószínűleg tudja, mi az a gazdasági világválság, igaz?

– Igen, tudom. De hiszed, vagy sem, még nem éltem akkor.

– Szóval – folytatta Claire –, mindig azt gondoltuk, a nagyi zsugori, de valójában csak készen akart állni arra az eshetőségre, ha a dolgok megint igazán rosszra fordulnának. Be tudna kanyarodni az Iggy’sbe egy percre?

– Mi?

– Ott van – mutatott ki a szélvédőn keresztül.

Tudtam, mi az az Iggy’s. Csak nem értettem, miért akarja, hogy bevigyem Griffon legjellegzetesebb fagylaltozó- és hamburgeres büféjébe. Több mint ötven éve itt állt, legalábbis a helyiek ezt mesélték, és akkor is fennmaradt, amikor megjelentek a McDonald’s arany ívei alig egy kilométerrel lejjebb az utcában. A környékbeliek, akik minden más hamburgernél jobban szeretik a Big Macet, most is beugranak az Iggy’s védjegyévé vált, kézzel vágott, tengeri sóval ízesített sült krumpliért és a valódi fagylaltból készített shake-ért.

Eltökéltem ugyan, hogy hazaviszem ezt a lányt, de az, hogy beálljak az Iggy’s autós ablakához vezető sorba, már kicsit soknak tűnt.

Mielőtt tiltakozhattam volna, Claire megszólalt.

– Mármint, nem kaját szeretnék. A gyomrom hirtelen rendetlenkedni kezdett. Tudja, nem mindig bírom jól a sört, és már az is épp elég ciki, hogy összevizeztem a kocsiját. Nem szeretném össze is hányni.

Indexeltem, és lehúzódtam az étteremhez. Fényszórók villantak az üvegen, és elvakítottak. Az Iggy’st nem jellemezték a McDonald’s és Burger King üzletek modern kötöttségei – a menütáblája még mindig fehér síneken elhelyezett fekete betűkből állt –, de tisztességes méretű étkezőrésszel rendelkezett, és még ebben a késői órában is üldögélt itt néhány vendég. Egy borostás férfi túlméretezett hátizsákkal (minden jel arra utalt, hogy az eső elől menedéket kereső hajléktalan lehet) kávét iszogatott. Pár asztallal arrébb egy nő éppen elosztotta a sült krumplit két rózsaszín pizsamás kislány között. Egyikük sem lehetett több ötévesnél. Vajon miről szólhat a történetük? Jómagam olyasmit képzeltem el, amelyikben szerepel egy erőszakos apa, aki túl sokat ivott. Behúzódtak ide, amíg biztosak nem lehetnek benne, hogy kiterült, és biztonságban hazamehetnek.

Mielőtt megállhattam volna, Claire rátekerte a táskája pántját a csuklójára. Úgy készülődött, mint aki nagyon gyorsan akar távozni.

– Biztosan jól vagy? – kérdeztem, parkolóállásba téve a kocsit. – Úgy értem, attól eltekintve, hogy kavarog a gyomrod.

– Aha... igen, persze – kényszerített ki magából egy rövid kacajt. Láttam, hogy néhány fényszóró elhúz mellettem, miközben Claire megfogja az ajtónyitót. – Mindjárt visszajövök.

Kiugrott a kocsiból, és becsapta az ajtót.

Táskáját elöl a feje fölé emelte, hogy megvédje az esőtől. Futva az üzlet ajtajához indult. Eltűnt hátul a mosdóknál. Rápillantottam egy fekete kisteherautóra, amelyik éppen most állt be jó pár hellyel arrébb. Olyan sötétre színezték az ablakait, hogy nem láthattam, ki vezeti.

A tekintetem visszatévedt az étteremre. Itt ülök késő éjszaka, egy olyan lányra várva, akit alig ismerek (ha már itt tartunk, egy tinilányra), amíg be nem fejezi a hányást az ivászat után, amelyhez egyébként túl fiatal. Okosabb vagyok annál, hogy ilyen helyzetbe kerüljek. De miután megemlítette, hogy egy kisteherautóban ülő fickó rámozdult...

Kisteherautó?

Megint a fekete kocsira pislantottam. Persze valójában sötétkék vagy szürke is lehetett – nehéz ezt megállapítani esőben. Ha ki is szállt belőle valaki, és bement az Iggy’sbe, én nem vettem észre.

Azt kellett volna tennem, még mielőtt Claire beszállt volna az autómba, hogy megmondom neki, hívja fel a szüleit. Jöjjenek csak ők érte.

Csakhogy akkor megemlítette Scottot.

Elővettem a mobilomat. Ellenőriztem, jött e-mailem. Egyet sem kaptam, de legalább ezzel is elment tíz másodperc. Megnyomtam a 88.7-es frekvenciára programozott gombot a rádión – ez a Buffalo melletti közszolgálati adó hullámhossza –, de képtelen voltam arra koncentrálni, miről beszélnek.

A lány már öt perce odabent volt. Meddig tart, amíg valaki kidobja a taccsot? Bemegy, elvégzi a dolgát, megmossa az arcát, és már jöhet is ki.

Claire talán betegebb, mint gondolta. Lehet, hogy bepiszkította a ruháját, és időbe telik, mire eltünteti a nyomokat.

Remek.

Rátettem a kezem a slusszkulcsra. El akartam fordítani. Egyszerűen elhajthatnál. Van telefonja. Felhívhatna valaki mást, hogy jöjjön érte, és vigye haza. Ez a lány nem az én felelősségem.

Eltekintve attól, hogy ez nem volt igaz. Amint beleegyeztem, hogy elfuvarozom, hogy gondoskodom a biztonságos hazajutásáról, máris a nyakamba vettem a felelősséget.

Még egyszer ránéztem a kisteherautóra. Csak állt ott.

Megint végigfuttattam a tekintetemet az étterem belsején. A hajléktalan, a nő a két kislánnyal. Most már két majdnem felnőtt tinédzser is ült az ablak melletti bokszban. Egy kólán és csirkefalatokon osztoztak. Meg egy szurokfekete hajú, barna bőrdzsekis férfi állt a pultnál, háttal nekem. Éppen leadta a rendelését.

Hét perc.

Hogy nézne ki, tűnődtem, ha most felbukkannának Claire szülei, a lányukat keresve? És felfedeznék, hogy én, Cal Weaver, a helyi bérszimat, idekinn várok rá. Elhinnék, hogy csak haza akartam vinni? Hogy azért egyeztem bele a fuvarba, mert ismerte a fiamat? Hogy ártatlan szándék vezérelt?

Az ő helyükben én nem kajálnám meg. És persze a szándékaim sem teljesen ártatlanok. Azon tűnődtem, megpróbáljak-e kinyerni valami információt Scottról, de gyorsan elvetettem az ötletet.

Már nem az a remény tartott itt, hogy Claire talán válaszol néhány kérdésemre. Egyszerűen nem hagyhattam itt egy fiatal lányt éjnek évadján az utcán. Legalábbis anélkül, hogy közöltem volna vele, hogy elmegyek.

Úgy döntöttem, kiszállok, megkeresem Claire-t, megbizonyosodom róla, hogy jól van, aztán megmondom neki, hogy innen már egyedül kell hazajutnia. Adok neki pénzt taxira, ha nincs, akit felhívjon. Kiszálltam a Hondából, bementem az étterembe, és végigpillantottam azokon az asztalokon, amelyeket odakintről nem láthattam, hátha Claire leült valamelyikhez egy pillanatra. Mivel sehol sem láttam őt, hátramentem a mosdókhoz. A bejáratuk alig pár lépésre volt egy másik kifelé vezető üvegajtótól.

Tétovázva megtorpantam a NŐK felirat előtt, aztán összeszedtem magam, és résnyire kinyitottam az ajtót.

– Claire? Claire, jól vagy?

Nem érkezett válasz.

– Én vagyok az. Mr. Weaver.

Semmi. Sem Claire, sem más nem felelt. Beljebb löktem az ajtót, és körbepillantottam a helyiségben. Néhány mosdókagyló, egy fali kézszárító, három fülke. A fakóbarna, rozsdafoltos zsanérú ajtók mind csukva voltak. Úgy harminc centivel a föld fölött végződtek, és egyik alatt sem láttam kikandikáló lábakat.

Tettem pár lépést, kinyújtottam a kezem, és finoman megérintettem az első fülke ajtaját. Mivel nem volt bezárva, lustán kinyílt. Nem tudom, mi a fenét vártam. Már mielőtt kinyitottam az ajtót, megmondhattam volna, hogy nincs ott senki. Aztán egy gondolat cikázott keresztül az agyamon: mi lett volna, ha van bent valaki? Claire vagy valaki más.

Nem túl okos dolog itt ácsorognom.

Kiléptem a mosdóból, és a lányt keresve gyorsan végigtrappoltam az éttermen. Hajléktalan, nő két gyerekkel...

A barna bőrdzsekis férfi, akit legutóbb még ételt rendelni láttam, eltűnt.

– A francba – mondtam.

Amikor kiértem, az első, ami a szemembe ötlött, az üres parkolóhely volt ott, ahol korábban a fekete kisteherautó állt. Aztán megláttam. Visszakanyarodott a Danburyre, és indexelve várta, hogy besorolhasson a forgalomba. A sötétített üveg miatt nem lehetett megmondani, ül-e valaki a vezető mellett.

A kocsi végül talált egy lyukat, és bömbölő motorral, a vizes aszfalton kipörgő gumikkal elhajtott délre, Niagara Falls irányába.

Vajon ez lehetett az az autó, amelyikről Claire beszélt, amikor megengedtem neki, hogy beszálljon a Patchett’snél? És ha az volt, tényleg követett minket? A sofőr a bőrdzsekis férfi volt? Elkapta Claire-t, és magával hurcolta? Vagy a lány döntött úgy, hogy a fickó kevésbé veszélyes, mint eredetileg gondolta, és mégis lehetőséget adott neki, hogy hazavigye?

A fene egye meg!

A szívem zakatolt. Elvesztettem Claire-t. Eredetileg fel sem akartam venni, most azonban pánikba estem, amiért nem tudom, hol lehet. Az agyam száguldva próbált kiötölni egy tervet. Kövessem a kisteherautót? Hívjam a rendőrséget? Felejtsem el, hogy ez az egész egyáltalán megtörtént?

Kövessem a kisteherautót.

Igen, ez tűnt a leglogikusabb választásnak. Utolérem, melléhúzódom, megnézem, hátha vethetek egy pillantást a lányra, és megbizonyosodhatom róla, hogy...

Claire ott volt.

Az autómban ült. Az utasülésen, és már a biztonsági övét is bekapcsolta. Szőke haja a szemébe lógott.

Engem várt.

Vettem pár mély lélegzetet, odasétáltam, beszálltam, becsaptam az ajtót.

– Hol a fenében voltál? – kérdeztem, miközben lerogytam az ülésbe. A belső világítás három másodperc után kikapcsolt. – Olyan sokáig maradtál odabenn, hogy már kezdtem aggódni.

Kibámult az utasoldali ablakon, elhúzódva tőlem.

– Az oldalajtón jöttem ki, talán akkor, amikor maga bement – motyogta alig hallhatóan. A hangja rekedtebbnek tűnt, mint korábban. A hányás alighanem megviselte a torkát.

– Iszonyúan megijesztettél – mondtam.

De nem volt értelme összeszidni. Nem az én gyerekem, és pár perc múlva otthon lesz.

Kitolattam, aztán továbbmentem délre a Danburyn.

Továbbra is az ajtónak támaszkodott, mintha megpróbálna a lehető legtávolabb húzódni. Ha most tartott tőlem, miért nem félt, mielőtt bement volna az Iggy’sbe? Nem jutott eszembe semmi, amivel korábban megijeszthettem. Vagy azért volt, mert berohantam utána az étterembe, hogy megkeressem? Talán átléptem valamiféle határvonalat?

Még valami motoszkált bennem azon kívül, hogy mit tehettem. Láttam valamit abban a három másodpercben, amikor kinyílt az ajtó, és bekapcsolt a világítás.

Valamit, ami csak most tudatosult.

Először is, a ruhája.

Száraz volt. A farmere nem sötétlett a nedvességtől. Persze nem nyúlhattam oda, és nem érinthettem meg a térdét, hogy meggyőződjek róla, nedves-e, de azért többé-kevésbé biztos voltam benne. Nem vetkőzhetett le a mosdóban, és nem tarthatta oda a nadrágját a forró levegős kézszárítóhoz, ugye? Azok a vacakok a vizet is alig fújják le az ember kezéről. Egész biztos nem száríthatnak meg egy farmeranyagot.

De más is volt. Még a száraz ruháknál is nyugtalanítóbb dolog. Talán nem is azt láttam, amit gondoltam. Elvégre a lámpa csak pár másodpercig égett.

Vissza kellett kapcsolnom, hogy biztos lehessek benne.

Elforgattam a kormány melletti tárcsát, amely felkapcsolta a lámpát a kocsi plafonján.

– Elnézést – szabadkoztam. – Csak eszembe jutott, hogy talán ott felejtettem a napszemüvegemet a barkácsüzletben. – Jobb kezemmel ügyetlenül turkáltam a műszerfal tetején lévő kis fiókban. – Ó, mégiscsak itt van.

Azzal lekapcsoltam a lámpát. Elég hosszú ideig égett ahhoz, hogy biztos legyek a dolgomban.

A bal keze. Nem volt rajta sérülés.

Hiányzott róla a vágás.