Borítószöveg

Dr. Aribert Heim mindössze pár hónapig dolgozott a mauthauseni koncentrációs táborban 1941 folyamán, de borzasztó emlékeket hagyott a túlélőkben. Tanúvallomásaik szerint Heim eutanáziát követett el páciensein a szívükbe adott benzininjekcióval. Egészséges embereken végzett műtéteket. Egyesek arra is emlékeztek, hogy tökéletes fogsorú rabok koponyáit állította ki az asztalán.

A háború utáni időszak káoszában Heimnek sikerült maga mögött hagynia sötét múltját, és köztiszteletnek örvendő orvos vált belőle Baden-Baden üdülővárosában. De bizonyos személyek nem voltak hajlandók beletörődni, hogy náci háborús bűnösök megússzák bűneiket. Közéjük tartozott Alfred Aedtner rendőrnyomozó, aki szenvedélyesen kutatott Heim után: beutazta egész Európát, és szoros szövetségre lépett a legendás nácivadásszal, Simon Wiesenthallal.

A Mindhalálig náciban Nicholas Kulish és Souad Mekhennet lerántja a leplet arról, hogy miképp kerülte el Aribert Heim az elfogatást, miképp élt Kairó egyik munkáskerületében, és miképp tért át az iszlám hitére az őt szinte örökbefogadó arab család szeretetétől övezve. Holott még sok-sok évvel a halála után is vadásztak rá.

NICHOLAS KULISH – SOUAD MEKHENNET

Hajsza Mauthausentől Kairóig

az SS orvosa után

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

The eternal nazi – from Mauthausen to Cairo, the relentless pursuit of SS doctor Aribert Heim

Doubleday, a division of Random House LLC, New York,

and Random House of Canada Limited, Toronto,

Penguin Random House Companies, 2014

Fordította Sziklai István

Copyright © Nicholas Kulish and Souad Mekhennet, 2014

Hungarian translation © Sziklai István, 2014

Magyar kiadás © 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Café Design

Második kiadás

ISBN 978-963-310-519-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Gilicze Gábor

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés Dobó Nándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS

A fekete-fehér fényképen csíkok futottak végig a kétnapos szüntelen ki- és behajtogatástól. Széle megszürkült az árusok izzadt kezétől. Több tucatnyian fogdosták meg a képet, emelték közelebb a szemükhöz, hogy alaposabban megnézegessék a fényképezőgépbe halvány mosollyal meredő középkorú európai férfit. A kép eddig jobbára csak értetlen pillantásokat váltott ki, és ugyanazt a faggatózó kérdést szülte:

– Miért – tették fel a kérdést, és böktek a régi útlevélkép kinagyított másolatára –, miért keresik ezt az embert?

Kairó utcáin senki nem ismerte fel, de az egyiptomiak éppen annyira szeretik a jó sztorikat, mint amennyire odavannak a jó viccekért. Már régóta a Közel-Keletre és azon túlra szánt exportcikk náluk a szappanopera, mert értékelik az izgalmas kalandot, románcot vagy rejtélyt. Talán, mondogatják, egy eltűnt apát keresnek, vagy ami még valószínűbb, egy adóst. Aki talán még a törvénnyel is összetűzésbe került. Ez Kairó 2008-ban, és a legtöbb utcasarkon civil ruhás biztonságiak álldogálnak.

A kép végül hozott egy tippet: érdemes lenne körülnézni a szomszédos al-Azhar szállodáiban, de vagy egy tucatnyi kis hotel igazgatója és hivatalnoka szolgál ugyanazzal a válasszal:

– Nem ismerjük ezt az embert.

Végül egyiküknek néhány faggatózó kérdés megkockáztatása után támad egy ötlete.

– Van egy hely, egy egykori hotel, ahol időnként külföldiek szállnak meg. A Port Szaíd utcában áll, nem messze a felüljárótól.

A környéket a tizedik században épült al-Azhar-mecsetről nevezték el, és a világ egyik kiemelkedő muzulmán tudományos központja. A mecset öt minaretjével a mennyei dicsőséget lenne hivatott tükrözni, de a Port Szaíd utcában a levegő csípős az égő szeméttől és a hentesboltok ajtajában kissé túl sokáig kint hagyott hús jellegzetes szagától. Egy kilencemeletes, a háború után épült betontömb emelkedik itt, amelynek tompa, sárgásbarna színét csak imitt-amott töri meg egy-egy zöld vagy kék spaletta, ami a legkevésbé sem alkalmas arra, hogy feldobja az épület külsejét. Bár többé már nem működik, a Kaszr el-Medina hotel még mindig öles betűkkel hirdeti magát, noha a „Kaszr”-ban a K egyik szára már letört, akárcsak a „Hotel”-ben a H fele.

A sötét, egykori előcsarnokban két ember beszélget elmélyülten, de abbahagyják, hogy válaszoljanak a külföldi kérdésére. Egyikük, Abu Ahmed azt mondja, hogy ismeri a hotel tulajdonosát.

– Sok éve vagyok itt, és régebben időnként kisegítettem a szállodában – meséli. Átveszi a fekete-fehér képet. – Ismerem ezt az embert. – Könnyek szöknek a szemébe. – Ez a külföldi, aki az emeleten lakott. Mr. Tarik. Tarik Husszein Faríd.

Abu Ahmed örömmel meséli el, amit tud a külföldi történetéből, de erősködik, hogy Mahmúd Doma, a szálloda korábbi tulajdonosának fia sokkal többet tud.

– Igen, én vagyok Mahmúd. Mit akar? – kérdezi. Mikor meghallja a Tarik Husszein Faríd nevet, így szól: – Abu. – Ami arabul annyit tesz: nagybácsi.

Néhány nappal később a kairói forgalom szüntelen moraja szűrődik be a Doma család vezette nőiruha-boltba. Mahmúd Doma fivére kinyit egy régi diplomatatáskát. A táska bőrborítására por rakódott. A zárópeckek rozsdásak, alig lehet kinyitni őket. Tele van iratokkal, akadnak köztük fontos feljegyzések, de csupán az érdeklődő olvasó által kivágott újságcikkek is. Levelek németül, angolul és franciául, kék tintával a megsárgult papíron. Egyiptomi letelepedési kérelmek és az Egyiptomi Nemzeti Bank átutalási bizonylatai. Egy példány a végrendeletből, amely két fiú között osztja fel a vagyont.

Számos újságkivágás van Hitlerről és a nácizmusról, valamint rengeteg Izraelről. A táskának majdnem a legalján több példányban kerül elő egy fénykép, rajta fehér keresztek sorai egy koncentrációs tábor mellett. Szenvtelen, kézírásos lapok számolnak be a táborban elkövetett legbrutálisabb bűncselekményekről, majd cáfolják a vádakat, a kivégzéseket, az élveboncolásokat, a lefejezéseket. Több név újra és újra előkerül: Kaufmann, Sommer, Lotter, Kohl és Simon Wiesenthal, aki az 1960-as években tett szert nagy hírnévre a náci háborús bűnösök üldözésével.

Számos levélen megtalálható a Ferdinand Heim vagy Aribert Ferdinand Heim aláírás. Ez a név, az Aribert Ferdinand Heim a világ nagy részén olyan rezgéseket kelt, amelyeket a Tarik Husszein Faríd nem. Aribert Heim nem csupán annak a mohamedán hitre tért embernek a neve, aki csendesen éli életét egy olcsó hotelben, játszik a gyerekekkel, könyveket olvas, és hosszú sétákat tesz a városban. Heim orvos volt Hitler elit alakulatában, a Waffen SS-ben, egy koncentrációs táborban dolgozott, és gyilkosságokkal vádolják. Fantom, akit 1946 óta keresnek háborús bűncselekményekért az utána nyomozók.

A háború befejezésekor a nyomozók nem igazán tudták még, ki az az Aribert Heim. Leginkább kishalnak tekintették, aki nem tartozott sem a holokauszt kiagyalói közé, mint Adolf Eichmann, sem a halálos német áltudomány meghatározó alakjai közé, mint Josef Mengele: csupán egyike volt az SS által felügyelt koncentrációs és haláltáborokban dolgozó tízezreknek. Ám az évtizedek során, ahogy a bűnösök bitóra kerültek, megbánták bűneiket, vagy azok felderítése nélkül elhunytak, Heim alakja egyre nőtt, míg végül ő lett a világ legkeresettebb náci háborús bűnöse.

Heim olimpiai szinten atletizált, az osztrák jégkorong-válogatottban is játszott. Orvos volt, egyike a légiónyi SS-orvosnak, akik a gyógyítás tudományát a halál tudományává torzították. A nyomozók rendelkezésére álló mindössze két fénykép közül az egyiken a jóképű Heim szmokingot viselt. Utolsó ismert lakhelye a csillogó kaszinóváros, Baden-Baden volt, ahol egy csodálatos, fehér villában élt. A rendőrhatóságok kiderítették, hogy több mint egymillió dollár értékű vagyont hagyott hátra egy berlini bankszámlán.

2007-ben az Izraeli Védelmi Erők egyik nyugalmazott ezredese, Danny Baz azt állította, hogy a Bagoly néven ismert nácivadászok egy titkos sejtje a megfoghatatlan Heim nyomára bukkant, aki – állítása szerint – egykori SS-tisztekből álló erős és titokban működő szervezetet vezetett. Egy New York északi részén kitört tűzharcot követően Baz elmondta, hogy egy vízálló aktatáskát talált, benne fegyvereket, bankjegyeket, gyémántokat és hamis útleveleket.

– A belső rekeszben egy gyönyörű Luger volt: a markolat elefántcsontból készült, közepére, az arany-ezüst borításba horogkeresztet gravíroztak, alatta pedig ott díszelgett a fegyver tulajdonosának neve: Aribert Heim.

Ez a légből kapott nácivadászmese végül nem bizonyult igaznak. Ám az ilyen és ehhez fogható történetek segítettek, hogy Heim olyan erős jelképpé váljék, akinek üldözése elvi kérdés, a hatmillió áldozatnak lerovandó tartozás, a „még mindig szabadon kószálnak” csatakiáltás tárgya. Németországot gyakran dicsérik mint olyan egyedülálló nemzetet, amely leszámolt erőszakos múltjával. Eltökéltségét, hogy felelősséget vállal a múltbeli gazságokért, hogy kártérítést fizet, és hogy a mai napig a bíróság elé citálja a háborús bűnösöket, példaként állítják más népek elé Japántól Törökországon át Ruandáig. A náci háborús bűnösök üldözése segített megalapozni a Nemzetközi Büntetőbíróság építményét.

Ám a német út nem volt sem egyenes, sem szükségszerű. A háború utáni években a háborús bűnösök felkutatása a megszálló szövetséges erőkre hárult, amelyeket a helyi közvélemény azzal vádolt, hogy a győztesek igazságának önkényesen büntető formáját gyakorolják. Aztán a szövetségesek figyelme a németek megbüntetéséről az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti egyre éleződő feszültségre terelődött. Az amerikaiak, akiket jobban érdekelt a következő konfliktus, mint a legutóbbi, volt nácikat vetettek be a szovjetek elleni kémkedésben. Ha az amerikaiak hajlandók voltak szemet hunyni a múlt felett, a németek örömmel engedtek. Az 1950-es években a gazdasági csoda néven ismert gyors újjáépítés időszakában a legtöbb német egyszerűen csak szerette volna elfelejteni, hogy mi történt a náci uralom idején. Az ország történelmével való megbirkózás terhe néhány ember vállára nehezedett: azoknak a rendőrtiszteknek, ügyészeknek és politikusoknak a vállára, akiknek volt lelkiismeretük és kötelességérzetük az áldozatokkal szemben. Az igazság utáni kutatásuk éveken át csak sértegetéseket hozott, tapsvihart nem. Gúnyolták, árulónak nevezték őket. A törvényhatóságoknál és bíróságoknál magas pozícióban lévő egykori nácik – egészen fel a bonni kancelláriáig – a bűneseteket semmibe vették, a nyomozást tévútra vezették, sőt még szabotálták is.

Még évtizedekkel később is, amikor Németországban a közhangulat már a holokauszt során elkövetett bűnökért való vezeklés felé fordult, a társadalom gyakran olvasztotta be a felelősséget a széles, kollektív bűntudatba, és nem az egyéni büntethetőséget kereste. A náci Németország szörnyű tetteket követett el, szólt az érvelés, de apáink, fiaink, fivéreink és barátaink csak parancsot követtek. Oly sok gyilkos maradt büntetlenül, hogy minden bűnvádi eljárás önkényesnek tetszhetett, főleg akkor, ha – évtizedekkel a háború után – látszólag példamutató állampolgárok ellen irányult. A népszerű vélekedés szerint az egykori nácik csoportja, mint amilyen a hírhedt ODESSA volt, finanszírozta a szökésben lévő egykori bajtársakat. Csakhogy mindenféle titkos szervezetek helyett a család és a barátok segítsége tette lehetővé, hogy a Heimhez hasonlók ilyen sokáig elkerüljék az igazságszolgáltatást.

Az aktatáskában legvégül talált papírok gyerekek gondos kézírását őrzik. Akadnak köztük rajzok tankokról és katonákról, ígéretek puszikról és beszámolók jó jegyekről. Az egyik levélben egy Rü nevezetű kisfiú elmeséli biciklis balesetét. Pecsétes milliméterpapírra írták, és sokkal, de sokkal többször hajtogatták össze, mint az apjáról készült fényképet, amely végül az aktatáskához vezetett. A kisfiú egy barátjával kerékpározott, mikor összeütköztek, és Rü elvágódott véresre horzsolva a bőrét. „A hegek szépen begyógyultak, de ilyenkor látjuk igazán, hogy mennyire hiányzol nekünk”, írja apjának. A család mindennap gondol rá, és remélik, hogy hamarosan láthatják.

„És akkor végül megleljük a békét – írja a fiú. – Ezért nem esünk kétségbe, hanem csak várunk még egy kicsit.”

ELSŐ FEJEZET

Nulla órának nevezték. Hatévnyi konfliktus, amelynek csúcsát gyújtóbombázás, tüzérségi belövések és a vidéki tájban fenyegetően gördülő tankok jelentették. Városok lettek porrá. A náci Németország által Európa többi részébe elvitt halál és pusztulás most bosszúálló dühvel tért haza és csapott le a Reichre. A szövetségesek győztek, de a kontinenst egy hajszál választotta el a káosztól. Európában nyüzsögtek a kétségbeesetten vándorló páriák. Kitelepítettek karavánjai lepték el az utakat: kényszermunkások tértek haza Lengyelországba; hadifoglyok indultak vissza Franciaországba és Nagy-Britanniába; közel tizenkétmillió német nemzetiségű lakost űztek ki Lengyelországból, Csehszlovákiából, Jugoszláviából és máshonnan, akik Németországban és Ausztriában kerestek menedéket. Messze a legkísértetiesebb látványt a koncentrációs táborok túlélői nyújtották, akik járkáló csontvázakként kerültek elő börtönükből. A világ hamarosan megtudta, hogy a náci Németország nevében elkövetett bűnök messze túllépték a hadijogot megszegő kihágásokat.

A Szövetséges Expedíciós Haderő legfelső parancsnoksága átfogó listát készített a háborús bűnökkel gyanúsítottakról. Ez „A háborús bűnösök és a biztonságot fenyegető gyanúsítottak központi jegyzéke” (Central Registry of War Criminals and Security Suspects), vagyis a CROWCRASS nevet kapta. A lista első változatában 70 000 név szerepelt. Egyes becslések szerint 160 000-et kellett volna felsorolni. A szövetségesek ellenben azzal a kérdéssel kerültek szembe, hogy egyáltalán miként kerítsék elő és büntessék meg ezt a 70 000 elkövetőt a náci kapituláció utáni kaotikus hónapokban. Egyedül az amerikaiak 7,7 millió német hadiállományú személyt vettek őrizetbe, köztük a Wehrmacht sorkatonáit, a náci párt félkatonai szárnyának, a Hitler hatalomra jutásában kulcsszerepet betöltő, Sturmabteilungnak, vagyis az SA-nak a tagjait, a kormány magas rangú tagjait, akik a halálos irányelveket parancsba adták, illetve Hitler rettegett élgárdájának, a Schutzstaffelnek, ismertebb nevén az SS-nek az embereit. Már ezek szétválasztása is nehéznek bizonyult.

A ki kicsoda kiderítéséhez vezető egyik nyomot az SS tagjainak a bal karja alá kötelező érvénnyel tetovált vércsoport jelentette. Az elfogott katonákat felsorakoztatták, és az árulkodó jelet keresték rajtuk. Ám ez a módszer nem mindig bizonyult hatékonynak. A két leghírhedtebb náci háborús bűnöst, Adolf Eichmannt és Josef Mengelét például nem sikerült azonosítani. A német fegyveres erőkben tizenheten szolgáltak Josef Mengele néven, és amikor az auschwitzi orvost elfogták, ő a Memling nevet, egy híres bajor festőét mondta be. Nem volt SS-tetoválása, és azt állította, hogy a Wehrmachthoz besorozott orvos. Végül meg is szökött, ahogy Eichmann is. Egyikük sem került a háború után Nürnbergben kezdődött perekben a vádlottak padjára.

A háborús bűnösök üldözése csak egyike volt a szövetségesek kötelezettségeinek, és nem okvetlen a legsürgősebb. Németország nem a tárgyalások után elért megadás, hanem a totális vereség után próbált talpon maradni. Az emberek éheztek, a gabonát le kellett aratni, és pár hónap múlva több millió munkanélküli hadifoglyot engednek szabadon. Az amerikai 3. hadsereg több mint félmillió foglyot engedett el június 8-áig, a 12. hadseregcsoport naponta átlagosan 30 000 embert eresztett szélnek. Közben a britek mintegy 300 000 németet küldtek haza a Barleycorn (Árpaszem) hadművelet keretében kimondottan azzal a céllal, hogy elvégezhessék az aratást. Ez a szám 1945 augusztusára több mint egymillióra nőtt, hogy az egykori katonák munkát vállalhassanak a bányászatban és a szállítási ágazatban is. Leírhatatlan mennyiségű törmelék várt eltakarításra, híd újjáépítésre, fel nem robbant bomba hatástalanításra. A telekommunikációs hálózatot, a postát, az autópályákat, a vasutakat, de még a helyi tömegközlekedési hálózatokat is újjá kellett építeni.

1945. június 29-én a szövetségesek legfelső parancsnoksága kiadta az 5. számú feloszlatási direktívát, amely felhatalmazást adott arra, hogy a német foglyok közül azokat, akik az „automatikusan letartóztatandó kategórián” kívül esnek – ilyenek voltak az SS tagjai és a háborús bűnösök –, általános jelleggel elbocsássák. Az elfogott katonákat egy orvos megvizsgálta, és átadott nekik egy kitöltendő kérdőívet. Ha egy katonát elbocsátottak, kapott egy fél vekni fekete kenyeret és nagyjából félfontnyi zsírt elemózsiának a hazaútra. Ilyen gyors eljárás mellett és ilyen nagy számoknál elkerülhetetlen volt, hogy háborús bűnösök is kerüljenek a szabadon engedettek közé.

Az egyik őrizetbe vett személy nem volt más, mint Hauptsturmführer Aribert Ferdinand Heim, a Waffen SS-nél, vagyis az SS időközben párhuzamos német hadsereggé dagadó katonai szárnyánál szolgáló osztrák orvos. Hadifogolyként továbbra is praktizált: sebesült németeket látott el a 8279-es számú közkórházban a franciaországi Carentan mellett, alig harminc kilométerre a normandiai Omaha-partszakasztól. A kórház valójában hatalmas sátorrengeteg volt, és korábban amerikai tábori kórházként működött, mielőtt az Egyesült Államok átadta a németeknek. Mikor a Vöröskereszt 1945 májusában ellátogatott ide, 1417 sebesült vagy beteg katonát vettek számba. A Vöröskereszt felügyelője a körülményeket „kiválónak” minősítette, és azt mondta, a német katonák állították, hogy itt jobb ellátásban részesültek, mint a háború utolsó pár évében bármilyen német kórházban.

A sátrakban nappal meleg lehetett, éjjel pedig dermesztően hideg, de voltak műtők, röntgengépek, sőt még laboratórium is. A létesítmény jól el volt látva sebészeti eszközökkel és orvosságokkal, legalábbis a Vöröskereszt megfigyelője szerint. A német orvosok lényegében saját maguk vezették a kórházat, négy amerikai tiszt csak felügyelte a munkájukat. „Szakmai szinten – írta a Vöröskereszt felmérője – az amerikai és a német orvosok között jó az együttműködés.” És ebbe Heim is beletartozott. Amerikai feletteseit lenyűgözte szaktudása és megbízhatósága. Az amerikai Edward S. Jones százados az ajánlásában azt írta, hogy Heimnek a sebészeti részlegnél végzett munkája „kiválónak és létfontosságúnak bizonyult a beteg hadifoglyok ápolásában”.

Heim összebarátkozott orvostársaival, sőt még egy német lelkésszel, bizonyos Werner Ernst Linzcel is. A lelkész megfigyelte, hogy Heim „az orvoslás művészetét igen felelősségteljes módon gyakorolta a rábízott katonák egészsége érdekében”. Heim különösen „önfeláldozóan” viselkedett a szexuális úton terjedő betegségek kezelésekor, mindent megtett, hogy segítsen páciensein, írta Linz az ajánlólevelében.

Noha Heim sokat és sokfelé utazgatott a háború alatt, útja végül ugyanoda vezetett, ahonnan indult: Franciaországba. Miután Németország 1938-ban annektálta Ausztriát, az osztrákokra éppúgy vonatkozott a hadkötelezettség, mint újdonsült honfitársaikra. Heim a kihallgatásán azt vallotta, hogy őt akarata ellenére sorozták be a Waffen SS-be. Miután huszonöt évesen megszerezte orvosi diplomáját Bécsben, első feladataként sofőrködnie kellett Franciaország 1940-es megtámadása során. Heim közreműködött a német nemzetiségűek jugoszláviai visszatelepítésében, és dol-gozott egy romániai földrengés utáni segélyakcióban is. A keleti front fagyos északi részén, Norvégiában és Finnországban szolgált, és szolgálatteljesítés közben megsebesült.

Mindössze nyolc nappal azután, hogy az első amerikai katona 1945. március 7-én átkelt a Rajnán, Heim alakulatát Németország nyugati felében, Buchholznál fogságba ejtették. Heimnek szerencséje volt, hogy az amerikaiak fogták el, különben az oroszok jóvoltából könnyen kinézett volna neki egy szibériai út. Egy franciaországi hadifogolytáborba került.

Nem szerepelt a körözött háborús bűnösök CROWCRASS-listáján, de mint a Waffen SS egykori tagja az automatikusan letartóztatandók kategóriájába esett, és innen nem lehetett könnyen szabadulni. A letartóztatást és a bűnvádi eljárást biztosra lehetett volna venni, ha nem akad egy elhallgatott tény. Mert a háború során Heim által bejárt helyek közül az egyik állomás hiányzott az aktájából – hogy csak figyelmetlenségből vagy szándékosan távolították el onnan, az tisztázatlan –, mégpedig egy osztrák kisváros, amelyet úgy neveztek: Mauthausen.