Borítószöveg

Demény, aki a szerénységet hírből sem ismeri, karizmatikus egyéniségének köszönhetően szinte fénysebességgel több tízezer hódolót szerzett. Jogosan. A négylábú diktátornak rengeteg ugatnivalója van, amit meg kell osztania a világgal. Az egyedi humorral fűszerezett sorok között kitűnik a felelős állat- és gazditartás fontossága, és hogy a boldogsághoz gyakran nem kell más, csak töpörtyű, béka, hosszú combú csajok és egy melegszívű kétlábú.

„A kétlábúak elég kiszámíthatatlan, ingatag lények, de ha megfelelően tudjátok kezelni, akkor könnyedén az uralmatok alá hajthatjátok őket. Ahogy én, az egész világot...”

DEMÉNY

MOST ÉN UGATOK

PÓRÁZON VEZETTE

MAGOS JUDIT

Libri Kiadó

Budapest

Copyright © Magos Judit, 2014

Borítóterv © Somogyi Péter

Fotók © Göblyös Péter – Vizslafotózás.hu

Második kiadás

ISBN 978-963-310-520-7

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Haulitus Anikó

A szöveget gondozta Gilicze Gábor

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Köszönöm Katának, Juditnak és Andreának, akik nélkül még mindig a fejemet fognám, hogy ,,nem fog menni”, és a Futrinka Egyesületnek, hogy Demény az enyém lehetett.

TARTALOM

FELZÚG AZ IDŐGÉP

GAZDI FEHÉR TORNACIPŐBEN

FURA KÉTLÁBÚAK

MAX, A MUKISTA

A GAZDITARTÁS ALAPJAI

JÓ TANÁCSOK GAZDIKERESŐKNEK

DEMÉNYISTA SZÓFOGADÁS

HOGYAN LEGYÜNK FALKAVEZÉREK?

PÓTFALKA

ÉRVEK A LAKÁSKUTYASÁG MELLETT

IVÁN FJODOROVICS KARAMAZOV

SZÉGYENTELEN DEMÉNYISTA TEVÉKENYSÉGEK

GYEPILAKÓK ÉS ESÉLYTELENEK

SZERELEM ÉS TÖKETLENEDÉS

INGYENKUTYA

MUNKAKÓR ÉS RÉMES KÉTLÁBÚ NYAVALYÁK

A STRANDOLÁS ÉS A BÉKÁSZÁS SZABÁLYAI

DEMÉNYISTA UTÓPIA

LE A PÓRÁZZAL ÉS EGYÉB BEADVÁNYOK

IDEIGLENES FALKA

MEGLEPETÉS ÉS ÉRETTSÉGI TALÁLKOZÓ

DOKINÉNI, AVAGY HOGYAN VÁLASSZUNK ÁLLATORVOST?

ÉLET A KÉTLÁBÚAKKAL

LEVELEK SZÖSZMÖSZ IDEJÉN

GAZDITÍPUSOK ÉS VÁROSLIGET

DEMÉNYISTA OKTATÁS

NEMGAZDIK

ÁLLATVÉDELMI ÉS POLITIKAI TÖREKVÉSEK

SÜTIGYEREKEK

RETTENETES HÁROMBETŰS

TROLLOK ÉS OKOSKODÁSOK

DEMÉNY, A MACSKAMENTŐ

A BOLDOGSÁG ÉS A TÖPI RECEPTJE

FELZÚG AZ IDŐGÉP

Az időutazás tök szívás. Főleg, mikor a dolgok kicsúsznak a kutya mancsa közül, mint az enyémből most. Kesereghetnék, nyüszöghetnék, de egy vezér mindig előretekint… vagy hátra? Kicsit összezavarodott a biológiai órám.

Ebtársaim! Tanuljatok személyes történetemből, és ne dőljetek be többet az ostoba kétlábúak mesterkedésének –, mert a kutya született uralkodásra. Legalábbis én.

Az egész hercehurca azzal kezdődött, hogy leigáztam a világot. Ez persze nem gond, diktátornak lenni nem nagy cucc, általában alig fordítottam pár röpke percet fontos életemből a közügyekre, mert minden úgyis úgy lett, ahogy lennie kell, meg az én életem sokkal előbbre való, mint a nép nyavalygása. Amúgy is kezdenek a dolgok egyre inkább a deményista rend szerint menni a világunkban, már alig harcolunk a csirkefejekkel.

Nem hazudom azt, hogy nincsenek problémák, mert alap, hogy semmi sem lehet tökéletes rajtam kívül, de ahhoz képest, ahonnan indultunk, mindenki összeteheti a mancsát, hogy ilyen vezér irányítja a falkát, mint én. Néhányan, az ellenzék, a kétlábúak, esetleg egyes ivánista macskák köreiből talán megkérdőjelezik, hogy egy kutya is képes kormányozni a világot, de hát nézzetek körül, tanuljatok a múltjukból! Nyilván vitathatatlanul okosabbak vagyunk mi, ebek, mint azok a’ zállatok, akikkel eddig próbálkoztak.

A múlttal való szembenézés sajnos továbbra sem a kétlábúak erőssége, sosem volt az. Szeretik azt hangoztatni, hogy kétlábú és kutya kapcsolata mindig ilyen felhőtlen volt, mint manapság. Ez hazugság! Épp itt az ideje, hogy mindenki vállalja a felelősséget a tetteiért, vagy legalábbis lássa be, hogy a jelenlegi béke nagyon sok áldozatot követelt. Főleg a mi részünkről. Elég csak a hatalomra kerülésem előtti időkre gondolni, a gyepmesteri telepekre, az üldözésre, a kirekesztésre, a tiltásokra és korlátozásokra, mikor puszta örömből a kétlábúak kutyaviadalokat tartottak, kínozták fajtatársainkat, mikor még nemhogy egyenrangúak nem voltunk, de egyszerűen zállatoknak tartottak minket! Elugathatatlanul sok vér és könny árán tartunk most ott, ahol. Meg persze, kellett ehhez egy zseni, egy atyaúrtöpi, aki elhozta nektek a világbékát…vagy legalábbis jó úton vagyunk felé.

Manapság már mindenki tudja a helyét a falkában, nyilván nem a kétlábúak irányítanak minket – fejlettebb, magasabb rendű létformákat –, kutyákat. Mi lettünk a világ urai… vagyis én. Alap.

Persze, vannak még földalatti csirkefej mozgalmak, de csak azért, mert a föld alá kellett szorítani az ostoba csirkefejeket, akik minden mozdulatukkal azon voltak, hogy meghamisítsák a történelmet. Olyan badarságokkal tömték az ifjúságunk fejét, hogy a kétlábú a kutya legjobb barátja. Hah! Micsoda szemfényvesztés, micsoda parasztvakítás ez? Mikor volt ez így? Sosem!

Mi, ebek tartottuk életben ezeket a mindenre alkalmatlan kétlábúakat. Mi segítettünk nekik kajához jutni, mert arra is képtelenek voltak, hogy kihozzák a kacsát a tóból. Mi mentettük ki őket, mikor mégis megpróbálták. Mi mutattuk meg nekik, hol nő a föld alatt büdösgomba, mi terelgettük az állataikat, el ne veszítsék őket. Húztuk a szánjaikat, vagy mentettük ki őket a hóból, a romok alól. Ha mi nem vagyunk, rég kihaltak volna. És mivel köszönték ezt meg nekünk? Láncokkal meg rácsokkal!

Elég, ha csak a saját személyes történetemre gondolunk, amit persze mind ismertek, hiszen kötelező tananyag. A Szent Eb élete. Jó, kicsit túlzásnak érzem én is, de a kampánymenedzserem ragaszkodott a hatásos címválasztáshoz. Még hogy a kétlábú a kutya legjobb barátja?! Nekem is mi mindent kellett kiállnom, mire megvívtam a harcot, ami megváltoztatta, sőt megjavította a világunkat! Persze most, hogy végre mi, ebek vagyunk hatalmon, most már dörgölőznek a kétlábúak, meg puncsolnak, hogy ők mennyire jó fejek. Na, persze… Mi vagyok én, madár? Tökre nem tudnak már átverni, tudom, amit tudok, és nyilván mindent tudok!

Visszaszorítottam már a csirkefejeket, de a föld alatt még mozgolódnak. Hiába terjesztik hamis eszméiket, és azt hiszik, lesz még idő, mikor újra rabszolgaságba taszíthatnak minket. Szánalmas. A világ sokkal jobb hely lett, mióta uralkodik a deményizmus, ez alap. Csak egy komoly problémával kell szembenéznünk, melyre sajnos, nem készültünk fel, és olyan váratlan csapásként sújtott le ránk, hogy tökre elhatalmasodott a népen – meg rajtam is – a kétségbeesés…

Elveszett a Deményista Töpörtyű Titkos Receptje.

A töpörtyű maga persze nem volt veszélyben, de lássuk be, töpi és töpi közt is van különbség. Márpedig a deményista diktatúra alapja a deményista töpörtyű. Összehívtam a válságstábot, hogy mégis mihez kezdjünk, hogyan mentsük meg a világot és a hatalmunkat töpörtyű nélkül? Hiszen nem elég felépíteni a diktatúrát, fenn is kell tartani, és hogyan tarthatnánk fent, ha kitör a pánik?

A töpörtyűmegvonás komoly pszichés tünetekkel jár, muszáj volt mindent elkövetni, hogy ne dőljünk a saját dugánkba, vagy mi a szöszöm. Nem ugatva arról, hogy imádom a töpit, és töpi nélkül morcos vagyok. Ha morcos vagyok, az senkinek sem jó –, amilyen a vezér kedve, olyan az országé is. Szóval, mindenki érdeke az volt, hogy előkerüljön az elveszett töpirecept. Azt a fülest kaptuk besúgó patkányainktól – és tényleg patkányra gondolok, nem patkány módon viselkedő kétlábúakra –, hogy a csirkefejek lopták el a töpireceptet. Egész kotorékeb-kommandót küldtem rájuk, hogy föld alatti járataikból kiűzzék őket, és megszerezzék a kincset, de felültettek. A csirkefejek nem tudtak semmiről. Azért néhány fővezért kisütöttünk miheztartás végett, de ezzel sajnos nem oldódott meg a világválság.

Számtalan szerencsétlen kísérletünk is hiábavalónak bizonyult, mikor fő tudósaim bejelentették, hogy az évek óta dédelgetett projekt, az időgép elkészült. Több hős jelentkező is akadt, aki örömmel ment volna vissza az időben, hogy megszerezze a titkos töpireceptet, de nem adhattam ki mancsomból az irányítást ilyen jelentős feladatnál. Amúgy is, ki lenne alkalmasabb bármire, mint én?

Hogy féltem-e? Cöh! Ugyanmá’, hát mitől fél mindenki vezére, a világ ura? Mondjuk attól, hogy soha többé nem lesz töpi, na, attól féltem. Saját kutyabőrömet nem féltettem, nem sajnáltam bemocskolni a mancsomat, hogy részt vegyek ilyen ebet próbáló harci feladatban a nemes ügy és a zsír érdekében. Beültem hát az időgépbe, hogy bátorságom és nagyszerűségem újabb bizonyítékát tárjam a nép elé. Mert egy diktátort nem elég félni, fel is kell rá nézni! Alap.

Az időgéppel eredeti tervem az volt, hogy visszamegyek kölyökkoromba, hogy megkíméljem magam azoktól a szörnyűségektől, melyeket el kellett szenvednem, míg hatalomra kerültem. Kinek van kedve autóbalesethez, műtéthez, utcán kóborláshoz, mikor lehetnék könnyen, gyorsan gazdis kutya is? Most azonban nem volt erre időm.

Küldetésem, a töpirecept megtalálása fontosabb volt, mint némi nosztalgikus családfakutatás. Pedig sok pletyka és hősi ének kering az eredetemről, de nekem nincs mit szégyellnem.