Borítószöveg

Tudtam, hogy egyszer bekövetkezik. Tisztában voltam a rákom prognózisával. Előbb vagy utóbb ki fog újulni. Kitolhatom a határidőt, nyerhetek néhány év haladékot. De semmi olyat nem tehetek, amitől a daganat örökre eltűnik. Hát így állunk. A vész, amitől mindig tartottam, arcot öltött.

Visszaesésem után fel kellett tennem magamnak életem legsúlyosabb és talán legfontosabb kérdését: ha kiújult a betegségem, pedig rákellenesen gondolkozom, táplálkozom, mozgok, lélegzem és élek, akkor mi marad A rák ellenből?

Ezt a könyvet azért írtam, hogy választ találjak erre a kérdésre.

De az írás arra is alkalmat ad, hogy elbúcsúzzam mindazoktól, akik kedvelték előző könyveimet, vagy hallgatták előadásaimat. Bárhogy lesz is, mélyen hiszem, hogy ez a búcsú nem az utolsó.

Mert búcsúzni többször is lehet.

David Servan-Schreiber

Ursula Gauthier közreműködésével

Búcsúzni

többször is lehet

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Servan-Schreiber: On peut se dire au revoir plusieurs fois,

Robert Laffont, Párizs, 2011

Fordította Miklós Lívia

Copyright © Éditions Robert Laffont, S. A., Paris, 2011

Hungarian translation © 2011 Miklós Lívia

Magyar kiadás © 2012, 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Rochlitz Vera

Második kiadás

ISBN 978-963-355-099-1

Felelős kiadó a Park Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Sárközy Elga

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka

A nyomtatott (első kiadás) belső oldalait tervezte és tördelte Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ajánlom e könyvet azoknak az onkológusoknak, akik nagylelkűen nekem szentelték idejüket, tudásukat és támogatásukat az után, hogy tizenkilenc évvel ezelőtt véletlenül kiderült, rákos vagyok.

Ajánlom továbbá minden betegemnek, aki hasonló megpróbáltatásokon ment keresztül. Megmutatták nekem a belső erő, a bátorság és az eltökéltség útját.

Ajánlom végül három gyermekemnek, a 16 éves Sachának, a kétéves Charlie-nak és a hat hónapos Annának. Mélységesen szomorú lennék, ha nem állhatnék mellettük, miközben felfedezik maguknak az életet. Remélem, hozzájárultam életenergiájukhoz. Reménykedem benne, hogy képesek lesznek azt szívükben kiérlelni, és mozgósítani majd az élet kihívásaival szemben.

2011. május

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

A bicikliteszt

Nagy fáradtság

The Big One

Köln, ágyban

Az élők klubja

Vissza az akváriumba

A leuveni vámpír

Hideg zuhany

Ötven év: az elefánt, a koponya és a szél

MÁSODIK RÉSZ

„Mindezt ennyiért?”

Mi marad A rák ellenből?

A belső nyugalom

A fontossági sorrend

Jól átlépni

Az árnyékok völgyében

Nem bánok semmit

A bátorság iskolája

Harcostárs

Előírás: nevetni és meditálni

Hálát érezni

Kiváltságos pillanatok

A lourdes-i kísértés

Tabut döntögetni

A végrendelkezés öröme

Emily lehelete

Fehér fény

A szerelemről

Éltető kölcsönhatások

A szél simogatása

Epilógus

ELSŐ RÉSZ

A bicikliteszt

Aznap is biciklivel mentem haza a radiológiai központból. Mindig imádtam biciklivel járni Párizst, de erre az útra úgy emlékszem, mint egy kiváltságos pillanatra. Persze a nem sokkal korábban kapott hír után alkalmasint okosabb lett volna taxiba ülnöm, hiszen a hepehupás kövezet nem kifejezetten tett jót akkori állapotomban. Csakhogy nekem levegőre volt szükségem, éppen a kapott hír miatt.

Ez tavaly történt, június 16-án. Egy MRI-vizsgálatot végeztek rajtam, és az eredmény nem volt fényesnek mondható. A képeken egy erekkel teljesen átszőtt gömbszerűség töltötte be jobb oldali homloklebenyemben azt az üreget, mely a jó pár évvel korábban végrehajtott két műtétem során keletkezett. Az onkológusom bizonytalankodott. Nem hitte, hogy visszatért a daganat. Úgy vélekedett, hogy ez egy látványosan nagy ödéma lehet, amely egy régebbi sugárkezelés megkésett reakciójaként alakult ki. De nem volt benne biztos. Azt mondta, várjuk meg a radiológus véleményét, bár ő csak napok múlva érkezik haza.

Annyi mindenesetre bizonyos volt, hogy akár daganat, akár ödéma az a micsoda, ami a jobb oldali homloklebenyemben burjánzik, közvetlenül az életemet fenyegette. Pusztán a mérete vagy a koponyában okozott kompresszió miatt elég lett volna már egy rázkódás vagy ütés következtében beálló enyhe belső nyomásváltozás ahhoz, hogy elpatkoljak vagy nyomorékká váljak. És ha belegondolok, hogy alig valamicskével korábban érkeztem vissza az Egyesült Államokból egy háromnapos villámlátogatásról ezzel a kibiztosított gránáttal a fejemben! Bármelyik kis légörvény a halálomat jelenthette volna.

Mihelyt kiléptem a radiológiáról, felhívtam a feleségemet. „Rossz hír”, mondtam neki, és kicsordult a könnyem. Hallottam, hogy ő is zokogni kezd a vonal másik végén. Teljesen kiborultam. Képtelenségnek éreztem, hogy ekkora súllyal a szívemen egy kocsiba zárva keljek át a városon. Felpattantam hát a biciklimre, bár pontosan tudtam, micsoda kockázatot vállalok.

Valahányszor elmesélem ezt a történetet a barátaimnak, értetlenül merednek rám. Tudják, hogy nem vagyok megkeseredett ember, kivált nem életunt. Akkor hát miért tettem ki magam ilyen eszelős veszélynek? Engedtem volna egy pillanatra az öngyilkosság vonzásának? Vagy egy „romantikus” elképzelésnek a hirtelen halálról Párizs macskakövein? Kísértésbe estem, hogy rövidre zárjam a rám váró fájdalmas és szorongással teli hónapokat?

Ezekre a kérdésekre rendszerint valami szellemeskedéssel válaszolok: „Mégsem hagyhattam ott a bringámat! Ragaszkodom hozzá. Az az én Tornádóm. El tudjátok képzelni, hogy Zorro valahol félúton faképnél hagyja hű paripáját?” Az igazság az, hogy bármit mondott is az onkológusom, és bármennyire el is akartam azt hinni neki, irgalmatlanul megrémültem. Mintha sarokba szorítottak volna.

Hirtelen égető szükségét éreztem annak, hogy „teszteljem” a bátorságomat. Hogy lássam, ebben a döntő csatában képes leszek-e annyi erőt mozgósítani magamban, mint a két előző műtét idején. Hiszen húsz évvel idősebben, a fejemben meg egy jóval kiterjedtebb daganattal – ha ugyan az – minden lelkierőmre és higgadtságomra szükségem lesz.

Bármilyen eszeveszettnek és meggondolatlannak tűnt is a „bicikliteszt”, betöltötte feladatát: éreztem, hogy életkedvem töretlen, és vele együtt az eltökéltségem is. Tudtam, hogy nem adom fel.