Borítószöveg

Mademoiselle D’Albrecht tizenöt évesen találkozik a szerelemmel. Az előkelő fiatal lány magányosan él, anyját korán elveszítette, gyászoló apja rideg távolságtartással neveli. Amikor megérkezik hozzájuk az új házitanító, Monsieur de Ramón, mester és tanítványa között titkos és szenvedélyes kapcsolat szövődik. Szédült boldogsággal adják magukat egymásnak. Monsieur de Ramón Pygmalionként ismerteti meg a lánnyal a test és a lélek örömeit, ám mindketten olyan örökkévalóságról álmodnak, ami nem létezhet ezen a világon. Folyton izzó, végtelen szerelemről. Kettejük útjai nemsokára szétválnak, de nem képesek feledni egymást: életük végéig a másikat keresik a könyvekben, az álmaikban, egyre hatalmasabb magányukban, a csendben és végül a halálban.

A Magányos szerelem költői nyelven szóló szerelmes regény, ragyogóan ártatlan szereplőkkel a szerelem beteljesüléséről és felszámolódásáról.

LAURENCE PLAZENET

MAGÁNYOS

SZERELEM

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Laurence Plazenet: L’amour seul

Editions, Albin Michel – Paris, 2005

Fordította Tótfalusi Ágnes

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány (közlemény) a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásért.

Copyright © Laurence Plazenet, 2005

Hungarian translation © 2014 Tótfalusi Ágnes

Magyar kiadás © 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Borítófotó © Shutterstock

Második kiadás

ISBN 978-963-310-534-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anyámnak

ELSŐ FEJEZET

1.

A lány tizenöt éves volt. Fiatalabbnak tűnt. Visszahúzódva élt.

2.

Amikor a hitvese meghalt, Monsieur d’Albrecht nem volt hajlandó elmozdulni a test mellől, amelyet a lélek elhagyott. Az ágynál térdepelt, kezét hitvese kezére kulcsolva. Ügyet sem vetett a pap könyörgésére és cselédei esdeklésére. Madame d’Albrecht lezárt szemhéját nézte. Lélekben csókot lehelt rá, s a szoba homályában a halott asszony mellét simogatta. Így váltotta fel az egyik sötétség a másikat. Az ágy két oldalára állított nagy gyertyák halovány fényt vetettek az utolsó meghitt találkozásra.

A fia bejött, hogy Monsieur d’Albrechttel beszéljen. Az ifjú úgy érezte, nemigen van joga közölni az apjával azokat az intő szavakat, amelyekre mások buzdították. Tanácstalanul ácsorgott, tekintetét édesanyja holttestére függesztve. Megözvegyült apja ügyet sem vetett rá. A fiú várt egy ideig, majd magára hagyta őt.

Így telt el az éjszaka.

Reggel Monsieur d’Albrechthez bevitték a kislányát. A gyermek szinte még járni sem tudott. Rózsás volt az arcocskája. Az apjának nem okozott örömet a látása. Előbb dühödten felpattant, majd kővé dermedt a kicsi lány előtt. Úgy találta, a gyermek megrendítően hasonlít Madame d’Albrechtre. Ahogy elválnak egymástól az ajkai. Ahogy szélsebesen verdes a szempillája. Még a pupillája tömény feketesége is az asszonyt idézte. A kislány elsírta magát. Monsieur d’Albrecht egyetlen indulatos sóhajjal megparancsolta, hogy vigyék a szeme elől.

Monsieur d’Albrecht gőgös, művelt, hallgatag ember volt. Menekült a leánya elől. Parancsot adott, hogy költöztessék át a gyermeket az épületnek egy olyan szárnyába, amely messze volt az ő lakrészétől, hogy soha ne kerüljön a szeme elé. Heteken, hónapokon át nem találkozott vele. Tíz évvel később, egy nyári napon éppen vendégeket kísért át háza elülső udvarán, amikor balról, egy fedett függőfolyosóról felcsendült egy hang – lejtése annak a hangnak a dallamát idézte, amely minden éjszaka a fülében visszhangzott. Beborult fölötte az ég. Remegés futott át testén. Felnyögött. Maga elé citálta a bűnöst. Fölé tornyosult. Még a tűzést is látta a főkötője csúcsán. Nem talált szavakat. Minden jelenlévő őt figyelte. Visszanyerte az önuralmát. Hatalmas volt a haragja. Legszívesebben megverte volna azt a lényt, akinek az ajkáról felröppent a hang, és a kétségbeesésig felélesztette a szenvedését, amelyet hite szerint leplezni tudott a világ előtt.

Titokban mindennel elhalmozta a lányát.

Brokátruhákat varratott neki; a fülébe aggatott gyöngyöket az Anyakirálynő is megirigyelte. Megajándékozta egy könyvvel, benne Petrarca saját kezével írt megjegyzéseivel. A lány megbetegedett, és az orvosok már lemondtak az életéről. Monsieur d’Albrecht egyszer sem látogatta meg. Amikor közölték vele, hogy a lánya megmenekült, Kínából hozatott, hímzett, gyémántokkal ékesített papucsot vitt be a szobájába. A lány aludt. Monsieur d’Albrecht nem ébresztette fel, a papucsot az ágy végénél álló alacsony zsámolyra tette.

Mademoiselle d’Albrecht a dajkája, a cselédei és egy pap társaságában nőtt fel; a cselédek tartottak tőle, a pap meghallgatta a gyónását. Fájdalmas árnyékként vonszolta magát végtelen magányában; szoknyái surrogva meg-megrebbentek, mint egy madár szárnya; átjárta a szégyen.

Minden boldogsága könyvekben lakott.

A család leányai tudós nevelést kaptak. Túl szépek voltak, csak a műveltség óvhatta meg őket attól, hogy léhák és férfifalók legyenek. Louise-Catherine tudott latinul, görögül, héberül, arámiul. Tanult olaszul, spanyolul és portugálul is – ezek a költők nyelvei. Ki tudta betűzni az arab írást is. Szerette a furcsa írásokat, a nehéz és érdes prózákat. Sajnálta, hogy soha nem kóstolt bele a matematikába, a csillagászatba, a természettudományokba, amelyek rengeteg figyelmet igényelnek, többet, mint amennyit a nyelvtanulás és a szövegek tanulmányozása követelt tőle. Az Ismeretlennel folytatott párbeszéd komoly próbatételt jelentett számára. Olykor olvasás közben úgy érezte, valami felmorajlik a bensőjében, bár a zajból képtelen volt értelmes beszédet megfejteni, sőt azt gyanította: nem más ez, mint közönséges lélegzés. Mégis, alig várta, hogy ez az érzés visszatérjen. Amikor újra felbukkant, eleven, forró örömöt érzett, mintha az egész lénye megemelkedne általa.

Az imádathoz közelítő szenvedéllyel szerette a zenét, ahogy a hangok a muzsika kedvéért elszakadtak a szótól.

A csendes misére járt.

Rettegett, hogy tisztátlanul szereti Istent. 

Sokat merengett a szentek történetén. Levágták a kezüket. Kimetszették a nyelvüket. A szemérmüket meggyalázták, elhivatottságukon erőszakot követtek el. És ők még tüzelték is hóhéraikat. Arcátlanságuk, ami oly sok gyötrelmet okozott nekik, a sajgó keserűség álcája volt. Mások a homokdűnék közé menekültek, és ott örökre elhallgattak. Oszlopokon tanyáztak. Onnan sírtak Isten után. A lányt elbűvölte ez a sok szenvedés az áhítatért.

Unatkozott. Elkábította mindaz, amiről úgy gondolta, hogy nem ismerheti meg soha.

Heves vérű volt, és gyűlölte az erőszakot.

Mindennél többre tartotta a tisztaságot és a türelmet.

3.

Olyan volt, mint valami káprázat.

A férfi merev, idegen akcentusától szavainak értelme mintha felfüggesztődött volna, bár könnyeden beszélt. A homloka magas volt, az arca hosszúkás, a szakálla sötét és tömött. Választék osztotta ketté dús haját, amely komoly, okos feje két oldalán hullott alá. Finom ajka józanságról árulkodott. Mértékletességről és határozottságról. A lány felfigyelt a vízszintes ráncokra a szemöldök fölött, és azokra is, amelyek az orrcimpa mellett futottak le a szájzugig. A szeme világos volt, tekintete átható. Őt fürkészte.

A férfi az apja mellett állt, és ő szemben velük. A lány merev felsőtesttel hajolt meg a két férfi előtt. A hátulról jövő fény kiemelte arca oválisát, karcsú testét és a kezét.

Nem igazán tudta, mit lát a férfi tekintetében: gúnyt, sóvárgást vagy azt, hogy a lelkébe pillant.

Egy hosszú percig nem fordították el egymásról a tekintetüket, szempillájuk se rezdült.

A férfi abban a pillanatban megkívánta a lányt. Mert tiltva volt számára, mert elképzelhetetlennek tűnt, hogy a lány érdeklődhetnék iránta, és mert szűz, és biztosan fülig vörösödne, ha meztelenre vetkőztetné. És talán el is sírná magát, ha megérintené. Ez a látvány volna a legszebb élvezet.

Agustín Ramón y Cordoba köszöntötte a tanítványát.

4.

A lány így ismerte meg szerelmese arcát.