BENEDIKTY BÉLA

MENON CLUB

A TELEKI-MERÉNYLET

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2014 Benedikty Béla

ISBN 978-963-293-380-1

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

INTRODUKCIÓ

Al Hadithától tíz kilométerre nyugat felé, az Ahosham sziklavonulata mögött egymás után gyulladtak fel furcsa tüzek. A gerincen egy nagy lapos kövön álló teve nyergében az arab megvárta, míg több lángot már nem lát, ötöt számolt meg, akkor elindult le az Ahoshamról, kelet felé.

Este nyolc óra volt, hideg és csend. Néha odébb gurult egy-egy kő, ha a teve a patája szélével érintette.

Párszáz méter után jobbra fordult, délnek Al Kurajat irányába. Innen néhány kilométerre az út mentén van egy víznyelő, az gyakran eltömődik, olyankor majdnem kiönt, annyira felgyűlik a víz a lyukban.

A dromedár legalább egy hete nem ivott. Az arab úgy gondolta, itt most egyhamar úgysem történik semmi, van ideje egy kis kitérőre.

Az út hamarosan nekivezetett a Nafúd sziklamagaslat oldalának. A plató jó tizenöt kilométerrel távolabbról lankásan kezdett kiemelkedni a sivatagból, itt már huszonöt-harminc méter lehetett, a fala merőlegesen törte meg a síkságot, a szélessége odafönt alig haladta meg a hatszáz métert, a túloldalon ugyanolyan meredeken szakadt le a lapályra, az egész fennsík olyan, mint egy hatalmas citadella. Van ugyan egy kaptató, amin oldalról viszonylag könnyű fölmenni rá, északról délnek akkor egyenesen át lehet vágni rajta, úgy jóval kevesebbet kell menni, de éjszaka nem éri meg, ha valaki nem ismeri elég jól a szétszóródott sziklák között a fennsíkot átszelő ösvényt, akkor jobb lent a sivatagi úton megkerülni.

Sötét volt még, a hold ilyenkor márciusban csak jóval éjfél után kel föl.

Az arab a megkerülést választotta, végig a sziklafal mellett haladt, a kúpalakban végződő plató déli hajlatában, szorosan a fal mellé húzódva került ki egy nagy, élesre tört szikladarabokkal borított kőmezőt.

Fekete burnuszos, a tevés nomádok egyik törzséhez tartozó beduin mászott le a sziklaplatóról, egy kiszögellésbe kapaszkodott, négy méter magasan lehetett, annál nem mert lejjebb jönni, attól tartott, a törmelék lepereg a csizmatalpa alól. Onnan ugrott le, amikor a teve pontosan alatta volt. Felhúzott, térdben behajlított lábakkal lökte el magát, csak akkor egyenesedett ki, mint az összenyomott rugó, ha elengedik, amikor az arab fejének magasságába ért. A beduin azt sem tartotta kizártnak, hogy a tevés ember feje leszakadt, de a sötétben nem lehetett látni. Nem is kellett, a puffanás hangja minden kétséget kizárt, a homokba a test már élettelenül érkezett.

A teve megugrott, mert a beduin nekicsapódott az állat gerincének. Az öreg csődör pár méterrel odébb megállt. A beduin letérdeltette, nagy nehezen felkúszott a nyeregbe, az előbbi ugrást utolsó erőtartalékait mozgósítva hajtotta végre.

A víznyelőt, ahová a tevés ember indult, a beduin is ismerte. Azt nem tudta, mikor ivott a teve, de azt igen, hogy az ő bőrtömlője kiürült a délutáni forróságban. Elkanyarodott a sziklafaltól, a dromedár fejét délnek fordította, aztán hagyta, hadd menjen. A sós nyugati szél neki-nekilódult, kis portölcséreket forgatott, de olyan lassú volt, hogy még a homoksivatagban sem tudott mást, mint zajt kelteni, nemhogy itt, a köves síkságon.

Odafent, a fennsík szélén két ember alakja rajzolódott a csillagoktól halványan világított, mélykék égre, egy nagy és egy kisebb.

A beduin nem nézett föl, arra sem volt ereje. Napközben több mint húsz kilométert gyalogolt, amíg odaért a fennsík szélére, ahonnan aztán lemászott a sziklafalon, és ráugrott az arab tevésre.

Délután fél három körül szállt le a teherautóról. Felpillantott a napra, akkor a nagy ősz hajú európai kihajolt a vezetőülésből, és azt mondta, majd a zsákmányolt tevén hűsölhet és kipihenheti magát.

Valamivel később ugyanott, ahol a beduin leszállt a teherautóról, egy Stöwer 40-es terepjáró állt meg egy szikla takarásában, a benne ülők még éppen látták a fekete burnuszost, ahogy irányt vesz a Nafúd-plató felé.

Az autóból egy férfi és egy nő figyelte a távolodó beduint, mind a ketten kekiszínű katonaruhában voltak. A férfin keskeny és gyűrött, letűrt karimájú, terepszínű vászonkalap és feketekeretes, nagy négyszögletes napszemüveg. A nő katonasapkája az ölében, jobbra fésült sötétbarna haja félig takarta a homlokát, a választéktól balra eső sűrű fonatot a füle mögé tűrte. Óaranyszínű szeméből a világra kíváncsi értelem világossága áradt.

Az El Hamad minden látható átmenet nélkül folytatódik a Nafúd fennsíkban, alig érezhetően emelkedik, csak a plató túlsó vége szakad le váratlanul a síkságra, ahol már olyan, mint egy hatalmas citadella. Amikor a beduin messze előttük eltűnt a Nafúd plató kövei között, lassan elindultak a terepjáróval a beduin után, fel a lankásan induló fennsíkra. Csak akkor mertek valamivel gyorsabban menni, amikor feltámadt a szél, és elnyomta a motorhangot.

Hamar besötétedett.

A férfi és a nő kiszállt az autóból. Némán, minden lépést óvatosan megtéve követték a beduint. Inkább csak sejtették, merre.

Itt fent a platón sem volt erős a szél, éppen annyira fújt, hogy hallani csak az erősebb zajt lehetett. Azt nem, amikor a teve patájának a széle félregurított egy követ. De azt már igen, hogy odalent a síkságon az arab teste lepuffant a sekély homokba.

Futottak.

Még látták, ahogy a dromedár, nyergében a beduinnal elkanyarodik dél felé.

A férfi jól ismerte a tartományt, sejtette, hogy a beduin itatni megy.

Az autóhoz rohantak, visszaszáguldottak le a lankán, a fennsík keleti végéig, ahol még egy szinten van a sivataggal, ott jobbra fordultak, rá a síkságra, aztán ismét jobbra, vissza nyugatnak a beduin után.

Lövést nem hallottak az előbb, de ez nem jelenti azt, hogy a beduinnál nincs fegyver, akár puska is. Nekik csak pisztolyuk lévén, óvatosnak kell lenniük.

Lámpa nélkül, négy-öt kilométeres óránkénti sebességgel közeledtek a víznyelő felé. A beduin sötéten imbolygó, kontrasztos figurája élesen vált el a szürke homoktól, hat-hétszáz méterrel járhatott az autó előtt. A szél keresztülfújt a letekert ablakok miatt nyitott utastéren, egy-egy élénkebb pöff magával vitt néhány marék homokot, szétterítette az ülésen és a padlón.

A beduin a tevével együtt eltűnt egy szikla mögött. A nő és a férfi kiszállt az autóból.

A dromedár hangosan és hosszan bőgött, amíg szünetet tartott az ivásban, aztán valamivel halkabban morgott egy kicsit, majd ismét bőgni kezdett. A nőt gyerekkorának falusi élményeire emlékeztette, a tehéncsordát vezető legöregebb tehén adott ilyen hangot, mikor beértek a főutca elejére.

A beduin csak azt érezte, hogy egy kéz elkapja hátulról, marokra fogja a csuklyáját, és a fejét belenyomja a vízbe. Aztán jó sokáig benntartja. Aztán kiemeli.

– Mondom mindet! Azért vagyok, hogy mondom mindet! – kiáltotta arab angolsággal.

A kéz megállt. Nem nyomta le újra, de a burnuszt nem engedte el.

– Mit tudott az ember, akit megöltél?

– Nem tudom.

A kéz nem mozdult. Egy ideig nem történt semmi, csend volt. Aztán megszólalt az európai. Halkan beszélt és lassan, a hangja lágy volt, akár selymesnek is lehetne nevezni, ha nem lett volna olyan mély.

– Nem fogom a fejedet folyton a vízbe nyomogatni. Amikor úgy gondolom, hogy hazudsz, tarkón lőlek. Nem szólok, hogy most hazudtál, nem lesz alkalmad javítani, csak lövök. Érted, amit mondok? Bólinthatsz.

Az arab többször is bólintott. Elég hevesen.

– Nem volt dolgom megölni az embert a tevével. Kísérni kellett hozzánk. Véletlen volt az ölés.

Itt a beduin felgyorsította a beszédét, össze is akadt a nyelve.

– Nem, nem, nem! Nem volt véletlen! Direkt! Nem volt kedvem kísérni. Nem volt kedvem kérdezni se. Tudtam, úgyse válaszol. Nyavalyás, ostoba birkás arab, nem beszél. Ezek nem férfiak, ez a birkás, hanem istentagadó asszonyok. Ha te engem meg akarsz ölni, akkor te hozzájuk tartozol, akkor te tudod, igazam van. Nudar Rahimah istentagadó, a birkás beduin is az. Igazat mondok, most már tudod.

– Neked kellett volna kihallgatni? Miről? Ti pontosan tudtátok, hogy hol volt és mit látott, mert ti irányítottátok.

– Rájöttél? Okos vagy – mondta a beduin.

Az európai hallgatott.

– Azt kellett kérdezni, hol van Nudar Rahimah tábora. De főleg azt kellett tudni tőle, ki vagy te. Mert az most már biztos, te vagy az. Nudar Rahimah uralkodó. Igazi királynő, tudjuk, tiszteljük, akkor is, ha istentagadó ellenség. Nudar Rahimah elmúlt hetven éves. Mindig uralkodó volt, mindig mindenki fölött, egész életében, több mint hetven évig. Most meg neked szolgád. Azt akartuk tudni a birkás arabtól, ki vagy te. De jól tettem, hogy megöltem. Kísérni, mint egy bolond, csak nehézség, semmi más. Mert hiába minden kérdés, ő nem válaszol, ha él, akkor se. Mert ő se tudta, ki vagy te.

– Te ki vagy? Hogy hívnak?

– Aziz vagy Ali, nem mindegy? Nem számos, mi a neved. Hanem mit tudsz és miért tudod azt. Nudar Rahimah vissza akarja szerezni az országát. Van neki testvére, a szaúdi király, aki Nudar Rahimah szerint nem jól uralkodik, de mégis csak a testvére. Van neki fia meg a fiának fia is, ők mind nem bírnak segíteni neki. Itt voltak angolok, elmentek háborúzni. Itt voltak amerikaiak, ők is elmentek. Nincs elég fegyver, nincs elég ember. Nudar Rahimah azt hiszi, te tudsz eleget szerezni. Ez az érdekes, és nem az, hogy’ hívnak. Érdekes csak az, hogy miért tudod, honnan tudod. De legelső az, hogy miért. Mi neked a célod? Ez érdekes.

– Te is okos vagy – mondta csöndesen az európai.

– A tevés beduin nem olyan, mint a birkás. Nem asszony, hanem nagy és erős.

– Akkor elég okos vagy ahhoz is, hogy most beülj az autóba, és elvezesd a hölgyet a tieidhez. Nem az Ulame hegyhez, a nagy török táborba, hanem föl a Vadi Sirhanhoz, valamelyik szurdokba, ahol egy teherautóban az ül, aki neked parancsol.

A beduin nem válaszolt rögtön. A beszélgetés elején kicsit lazult az európai szorítása, de még nem engedte el.

– Te sokat tudsz. De nem mindent. Te nem tudod, hol valahol ül a teherautóban, de legfőleg azt nem tudod, kicsoda az. Ő nem tudja, kicsoda vagy te, de te sem tudod, kicsoda ő.

– Igaz. De most meg fogom tudni, mert te elég okos vagy ahhoz is, hogy ne akarj meghalni. Ülj be az autóba. És ne fordulj meg.

Az európai elengedte a beduin nyakát. Nem lökte meg, nem tett és nem szólt semmit, csak várt, amíg a beduin beült a terepjáróba. Aztán felült a tevére és elment. De nem délnek folytatta az utat, hanem nyugat felé fordult.

– Elvitte a nyeregben a puskát – mondta a beduin. – De téged így is elbánlak. Csak tudd. Most még lehet neked sikítani.

A nő beült az autóba, elindult. Menet közben kapcsolta fel a fényszórókat. A beduin az üléstámlára könyökölt, nézte, mikor tűnik el az európai férfi a tevén. Amikor már nem látta, megszólalt.

– Biztos van puskád, mi? Olyan kicsi puska, azért nem félsz. De nem lesz idő elővenni.

A nő rálépett a fékre, bal kézzel a kormányt fogta meg, jobbal az üléstámla peremét, és egyetlen folyamatos mozdulattal kiemelkedve a volán mögül úgy rúgta mellbe páros lábbal, telitalppal a beduint, hogy az kiszakította a terepjáró ajtaját, és lezuhant a kőre. Akkorát esett, hogy egy pillanatra el is ájult. Mire magához tért, a nő mellette térdelt, és lazán összefogta a burnusz csuklyáját. A másik kezével a beduin állát szorította meg.

– Most csak azért nem töröm el a nyakcsigolyádat, mert kellesz, hogy mutasd az utat. De ez legközelebb már nem lesz szempont. Tudod, mi az a nyakcsigolya?

A beduin óvatosan bólintott.

– Szállj be.

Körülbelül ötven percig mentek, végig észak felé.

– Ott az a két fehér szikla, közötte… – mondta a beduin, de nem tudta befejezni, mert egy ütés következtében elvesztette az eszméletét.

Az ütést a nő összezárt és egyenesre nyújtott ujjainak a hegyével kapta a nyaki ütőerére. A nő leállította az autót, kiszállt.

A két fehér szikla között egy szurdok kezdődött. A nyugati falán lassan kúszott lefelé a kelő hold fénye. Harminc-negyven méter után a szűk sziklafolyosó elkanyarodott balra. A kanyar után kivilágítatlan teherautó állt.

A nő a sötét oldali falhoz lapult. Még nem tudta, hogyan megy tovább, a telihold fénye a kanyar után végigszórta a szurdok mindkét oldalát.

Kinyílt a teherautó ajtaja, egy férfi ereszkedett le a hágcsón. Volt benne valami szálfaszerű, amilyen például egy mamutfenyő, részint súlyos és lassú mozgása miatt, részint meg azért, mert a karja izmos, a keze meg nagy volt, látszott, ahogy beletúrt a bozontos fehér hajába, megpróbálta rendbe hozni. Nem sikerült. Az arcát csak akkor lehetett látni, mikor már közelebb jött, azt olyan sötétre barnította a nap, hogy a legsötétebb arcú beduin is sápadtnak látszott volna mellette.

A nő a sziklafalra tapasztotta a tenyerét, vissza akart húzódni egy sötétebb beszögellésbe. Tett két lépést, akkor kő helyett textilt tapintott. Két oldalról fogta le a karját két-két kéz.

– Maga engem le akar lőni – szólalt meg angolul az ősz ember. – Miért?

– Ki mondta, hogy le akarom lőni?

A férfi arabul kérdezett valamit. Az is lehet, hogy mondott. A nőnek az volt a benyomása erről a nyelvről, hogy csak kérdő mondatokat használ.

– Az embereim mondták, mikor közeledett. Bár most azt mondják, nincs a kezében fegyver, nem is nyúlt érte. Jöjjön közelebb, hadd lássam. Érdekes, valamiért bizonyos voltam benne, hogy az a mamlasz, akit Al Kurajathoz küldtem, el fogja rontani a dolgát. És mielőtt elfelejteném, adja ide a pisztolyát. Ha szabad kérnem, lassan és óvatosan mozogjon.

A nő előlépett a sötétből, és átnyújtotta a pisztolyát.

– Nincs még egy? Na jó. Van kedve kicsit beszélgetni? Itt nagyon hideg van, félek, megfázik. Beül velem a teherautóba?

– Maga olyan, mint az arabok. Csak kérdő mondatokban beszél.

– Nem tud arabul, és jó a hallása. Tényleg vannak nyelvjárások, amik nem tesznek pontot a mondat végére. A túloldalon üljön be. A volán mögött kényelmetlen.

Felszálltak a teherautó vezetőfülkéjébe, az ősz ember felkapcsolta a világítást, oldalt fordult, nézte a nőt. A nő visszanézett rá, aztán lassan ő is oldalt fordult, így már éppen szemben voltak egymással. Legalább egy perc telt el így, mielőtt a férfi megszólalt.

– Maga gyönyörű. Mit keres a sivatagban?

– A kettő kizárja egymást?

– A szépség és a sivatag? Azt hiszem, igen.

– Én nem hiszem. Ha én szép vagyok és a sivatag is az, akkor az maga a harmónia, ha egyikünk csúnya, akkor az a kontraszt. Az esztétikum két alappillére. Együtt kell lennünk a sivataggal.

– Hűha – mondta a fehérhajú és még jobban oldalt fordult. – Levenné a sapkáját?

A nő elmosolyodott, az ölébe tette a sapkát, kicsit megrázta a fejét, aztán hagyta a haját úgy kócosan, ahogy a sapka összekuszálta. A fehérhajú férfi nézte a nő arcát, és az óarany pillantást, amiből áradt a derű.

– Hány éves?

– Harmincegy.

– Van férje?

– Nincs. És maga hány éves?

– Hatvanhét.

– A legszebb férfikor.

– Gúnyolódik?

– Úgy látja?

– Nem. De lehet, hogy csak azért nem, mert nem akarom észrevenni.

– Akkor miért kérdezte? Védekezik? A hatvanhét éves kor nem rossztulajdonság, amit szégyellni kell.

– Hatvanhét évesek között nem.

– Úgy látom, tervei vannak velem.

A fehérhajú nézte a lányt, szürke szemében lassan eloszlott a homály, éles, ironikus fény váltotta fel, rákönyökölt a kormányra.

Majdnem. Azt mondta magában, majdnem.

– Jól látja. Csak előbb tudni akarom, miért van itt.

– Le akartam lőni.

– Már nem akar?

– Már nem.

– Mi változott? Elvettük a pisztolyát?

– Az nem számít. Fegyvert mindig lehet szerezni.

– Emlékeztetem a nagypapájára?

– Esetleg nagypapa-komplexusom van? Lehet. Normális lányoknak apa, nekem nagypapa. Most mit vájkál dühödten a saját lelkében? A kora alapján sem lehetne a nagypapám, másképp meg különösen nem. Menjen el innen, meg fogják ölni.

– Ki?

– Sok arab. Egy egész hadsereg vadászik magára.

– Ki akar megölni?

– Most mondtam.

– Birkás beduinok, azt sem tudják, hogy a világon vagyok, nem akarnak azok engem megölni. Ki akar?

– Ha megmondom, elmegy innen?

Az ősz ember kicsit lehajtotta a fejét, úgy nézett föl a lányra.

– Miért akarja, hogy elmenjek?

– Ha megmondom, elmegy?

– Nem hiszem.

A bepárásodott üvegeken szétmázolódott a hold fehér fénye. A férfi mögött az oldalablakon elindult egy csepp víz. Lassan húzódott lefelé a zöldesfekete csík, a teherautó színének reflexe verődött vissza benne vagy egy cserje a szemközti sziklafalban. A lány megvárta, míg a vízcsepp leér és szétfolyik a gumiszalagon.

– Jacob Darmstedt. Ő akarja, hogy maga meghaljon. És amit ő akar, azt eléri.

– Olyan erős?

– Olyan nagy a hatalma. Ne játsszon, tudja maga, hogy kicsoda Jacob Darmstedt.

– Hát, ha nagyon muszáj. Bár nem szívesen foglalkozom az olyan jellegű kitüremkedésekkel, amilyen ez a Darmstedt például, de igaza van, ha nagyon muszáj, tudom. De nem azt kérdeztem. Hanem azt, miért akarja, hogy elmenjek?

– Darmstedt nincs egyedül. Bár valószínűleg egyedül is elég volna, mert Németországban ma az történik, amit ő akar, mert mindenki, akinek a súlya körülbelül akkora, mint Darmstedté, mind ugyanazt akarja, amit ő. Ugye maga nem tartozik a naivak közé, akik úgy képzelik, hogy Németországban az történik, amit Hitler akar?

– Nem, én nem tartozom azok közé. Én azok közé tartozom, akik valamikor azt hitték, lehet az jó, ha kiválasztunk magunknak valami paprikajancsit, más néven politikust, és az majd végrehajtja az elképzeléseinket. Nem pedig háborút csinál, mint ez a pojáca.

– Ez nem jött össze – mondta a lány kis szünet után.

– Nem. De nem azért, mert a paprikajancsi alkalmatlan, persze az, még paprikajancsinak is, hanem mert mi vagyunk azok.

– Maga is?

– Nem tudom. Lehet.

– Maga is Hitlert akarta?

– Nem. Én egy másik férget. Miért akarja, hogy elmenjek?

– Ha azt mondja, maguk az alkalmatlanok és nem a paprikajancsik, akkor maga is azok közé tartozik, akik a világra szabadították Hitlert és a többi hozzá hasonlót. Maga tudja egyedül, hogy nem azok alkalmatlanok, hanem Darmstedt, Flick meg Krupp meg a többi?

– Nem. Van még egy-két olyan, aki már sejti, de ez a kisebbség. Már szeretnék visszacsinálni az egészet, mert úgy emlékeznek, ők nem akartak háborút, pedig dehogynem, de attól tartok, nem a megfelelő módszerekkel akarnak ennek véget vetni. Másfél éve tart, és most eszmélnek. Merényletekkel nem megyünk semmire.

Nézte a lányt, mereven és állhatatosan, fogva tartotta a tekintetét, egy pillanatra sem engedte el.

– Miért akarja, hogy elmenjek?

– Honnan tudja, hogy nincs egyedül ezzel a véleményével? – kérdezte a lány, és próbált szabadulni a szürke szemektől, de nem tudott.

– Fontos ez?

– Lehet, hogy nekem az.

– Teljesen mindegy, hogy egyedül vagyok vagy nem. Azok között, akik ma meghatározzák a világ sorsát, sokkal több a rosszminőségű ember, mint a jó. Ez nemcsak ma van így, mindig így volt, csak most egy kicsit bonyolultabb a képlet. De azóta, hogy ember lett a neve az állatvilág e különlegesen kártékony és förtelmes fajának, mindig a rosszminőségű határozta meg a világ sorsát. Mert amit az állatok esetében jónak és egészségesnek tartunk, hogy ugyanis csak az erős és csak az életrevaló szaporodjék, a gyenge meg hulljon el, az nem működik az embernél. Az állatoknak szerencséjük van, ők nincsenek fajfejlődésre ítélve, mint az ember. Miért akarja, hogy elmenjek?

A lány megemelte kicsit a hangját, és közelebb húzódott, hogy az ősz hajú ember érezze, méltó ellenfélre akadt, nem fog félrenézni.

– Miért van az ember rákényszerítve, hogy fejlődjön?

– Mert mi vagyunk az állatvilág egyetlen faja, amelyik tudja magáról, hogy tökéletlen, ezért kitalálta magának az istent, és addig nem nyugszik, amíg olyan nem lesz. De sosem lesz olyan, mert a sorsát mindig a rosszminőségű emberek fogják meghatározni, akik már bizonyosak abban, hogy ők az isten. Miért akarja, hogy elmenjek?

A lány arca vörös lett a dühtől, nem kiabált, csak éles volt a hangja.

– A fene egye meg magát! Tudja azt maga nagyon jól! Látja ezt?

Ideges, remegő mozdulatokkal megpróbált a nadrágzsebébe nyúlni, végre elég nehezen kirángatott belőle egy pisztolyt.

– Ebben tizenhárom golyó van. Hát ezért. Ha meg mer halni nekem, én nem tudom, mit csinálok magával!

Kivágta az ajtót, leugrott és elment. Az ősz férfi, akinek olyan a külseje, hogy leginkább egy mamutfenyőre emlékeztet, kinyitotta a teherautó ajtaját, lelépett a hágcsóra, és intett, hogy a lányt engedjék el. Egy kicsit remegett a keze, pedig még a hágcsón állva is jóval a teherautó fölé emelkedett. És a teherautó meg is dőlt a súlya alatt, és az ilyen embernek nem szokott remegni a keze.

Talán egy óra telhetett el, talán több, kettő körül járhatott, a hold már magasan járt, amikor az első pisztolylövés eldördült. Valahol a szurdok bejáratánál.

A fehérhajú leugrott a teherautóról és futva indult kifelé. Egy pillanatra lelassított, mert eszébe jutott, hogy az a lány azt mondta, ha meg mer halni, nem tudja, mit csinál vele. Aztán futott tovább. A fordulónál a beduin ült a homokban a sziklafalnak támaszkodva, akit azért küldött, hogy az arab kémet kísérje ide. Helyette a lányt hozta.

Az ősz ember nem tudta eldönteni, haragszik-e a beduinra.

A szurdok torkolatában teljes csönd volt. A szél elállt. Egy kő gurult le ide-oda ugrálva, végül kissé befúródva megállt a homokban. A fehérhajú felnézett. A sziklafal nagyjából három méter magas, egy fekete burnuszos mászott lefelé rajta. Tényleg, honnan a fenéből lehet tudni, hogy ez most az én emberem vagy az ellenségé, morfondírozott a férfi, amikor az arab észrevette, és villámgyorsan elkezdett fölfelé menekülni. No lám, ő tudja, gondolta a fehérhajú, utánanyúlt a burnuszosnak, leszedte a szurdokfalról, egy pillanatig tartotta a feje fölött, aztán nekivágta a sziklának.

Nyomban ezután felmászott oda, ahonnan az arab megpróbált lejönni. Az öt teherautó egymástól néhányszáz méterekre állt, különböző takarásokban. Még csak kettőt találhattak meg, arrafelé villogtak a lövések.

Az ősz ember tudta, hogy Nudar Rahimahnak nincs elég embere és nincs elég fegyvere. Ami van, az is inkább tőr és kard, lőfegyver alig, főképp revolverek. A jobban felszerelt fősereg innen legalább ezerháromszáz kilométerre van, valahol Rijád környékén, mert a szaúdi király nővére nem tudja eldönteni, védeni akarja-e a fivérét vagy támadni. Mert még nem akarja elhinni, hogy az európai, az egyetlen, akiben feltétel nélkül megbízik, egy gazember. Akit legkevésbé a szaúdi király státusza és hogyléte érdekel. Pedig férfi nélkül tehetetlen. Egy arab, ha nőnek született semmit sem számít. Ha királyi vér, akkor sem.

Nudar Rahimah valószínűleg nincs itt, mert valószínűleg úgy véli, nem is kellene itt lennie. Csak az európai van itt valahol. Aki nagy gazember, de katonák nélkül nem sokra megy. A fehérhajúval harminc ember jött el a teherautókon. Őket próbálják most legyőzni, tőrökkel és kardokkal meg néhány revolverrel.

Nem fog sikerülni. Még egyszer körülnézett. A lányt nem látta sehol.

Az ősz ember visszament a teherautóhoz, beült és sokáig nézett maga elé. Aztán felkapcsolta a világítást, és kotorászni kezdett az irattartó rekeszben, hogy elüsse az időt. Levelek és számlák estek a padlóra, annyira tele volt a rekesz.

Egyenként rakta vissza, majd eldönti máskor, melyik kell, melyik nem.

Egy több lapból álló számlamásolatba belelapozott.

Az utolsó oldalon elidőzött egy kicsit. Pedig ott már csak két sor állt. Valamivel halványabb volt, mint az előző oldalakon lévő írás, mintha az indigó használt vagy sokadik átnyomás lett volna. Mintha véletlenül kapcsolták volna ezt a lapot a többihez.

Gróf Teleki Pál – Smith and Wesson M1911/Moses – 2 pieza

Horthy István – Magnum 357/Performance – 2 pieza