Borítószöveg

Mennyi mindent jelent az a szó, hogy klassz? És a pofa be? Josie, aki a legjobb indulattal is zseninek tűnik, úgy érzi, egész nap josie-ra fordít, hogy értelmezni tudja gimis osztálytársai, családtagjai vagy az egyetemi tananyag mondatait. Na meg kombinál és komplikál: vajon honnan tudjuk, ha készen állunk a szerelemre? És ki tudhatja jobban, hogy ki illik a nővérünkhöz – ő vagy mi? Miféle az a testvéri szeretet, ha a titkos naplóból lopott szerelmes levéllel tartják sakkban a másikat? És vajon ér ilyenkor egy WC-n ülős képet meghekkelni?

A Szerelem és más fura szavak okos, vicces és megható. Egy szívből szóló, merész lelki és nyelvi kalauz a mai kamaszokhoz.

ERIN McCAHAN

SZERELEM

ÉS MÁS FURA SZAVAK

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Erin McCahan: Love and Other Foreign Words.

New York, 2014, Dial Books.

Published by the Penguin Group.

A Penguin Random House Company.

Fordította Vereckei Andrea

Copyright © 2014 by Erin McCahan

Hungarian translation © Vereckei Andrea, 2014

Magyar kiadás © 2014 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Maros Krisztina

Második kiadás

ISBN 978-615-5501-57-9

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dávid Anna

A szöveget gondozta Schmal Alexandra

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés Kállai Zsanett

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET

Kell legyen valami módja, hogy megfejtsem.

Stu ágyán heverek, sorra veszem a lehetséges képleteket, bámulom a plafont, de csak x-eket és y-okat látok, meg záró- és kérdőjeleket. Stu a zongora mellett ül, háttal nekem, a szoba másik végében, akkordvariációkkal kísérletezik, és időnként szünetet tart, hogy lejegyezzen néhány újabb zenei hieroglifát a jegyzetfüzetébe vagy kisatírozzon valamit.

– Képtelenség megoldani – sóhajtok fel. – Túl sok a változó.

– Ezt mondtam én is – feleli.

– De nekem muszáj tudnom.

– Túl fogod élni, ha nem tudod meg. Én például biztos, hogy igen.

Felülök, megigazítom a szemüvegemet, és észreveszem, hogy elszakadt egy szál Stu poncsószerű takarójának téglavörös csíkjában.

– Jobb lesz, ha megvarrod, mielőtt továbbfeslik – mondom.

– Mit kell megvarrni?

Elmagyarázom neki.

– Csak tépd le! – feleli.

– Nem fogom letépni!

– Akkor ne foglalkozz vele!

– Szeretném, ha megértenéd, hogy soha nem alszom olyan takaró alatt, amiben felfeslett egy szál. Egész éjjel gyötörne a tudat.

– Miért, ezt tervezted? – kérdi, átnézve a válla felett.

– Ezek után biztos, hogy nem.

– Csak nem arra célzol, hogy adott ponton ezt tervezted?

– Arra célzok, hogy bárhol is alszom a jövőben, biztos, hogy az nem ez alatt a takaró alatt lesz.

– Nem tudtam, hogy a barátságunk az együttalvásokra is kiterjed – mondja. – Frizurákat is készítünk majd egymásnak?

– Igen. Alig várom, hogy lássam, hogy áll neked a konty.

– Oké, akkor ezt hallgasd meg! – mondja, azzal játszani kezdi, tökéletesen, minden idők egyik legcsodásabb számának, a Come Sail Away-nek gyönyörűségesen trillázó bevezetését. (Zene és szöveg: Dennis DeYoung, a Styx egykori vezető énekese, jelenleg zeneszerző, Broadway előadó, és sokoldalú, felülmúlhatatlan ember. Szerintem szabadidejében bajba jutott motorosokat ment meg országszerte, pénztárcatolvajokat üldöz, vért és plazmát adományoz, míg csak a Vöröskereszt a saját érdekében ideiglenesen el nem tiltja ettől. Valahol a szekrényében egy varázsköpenynek is kell lennie.

Aztán Stu énekel és – amennyire a zenehallgatással kapcsolatos tapasztalataim alapján meg tudom ítélni – egyedül ő méltó arra, hogy Dennis DeYoungot képviselje, ami a legnagyobb dicséret, amit egy énekes tőlem remélhet. Stut több kórusba is beválogatták, és annyira tehetséges, hogy a gimnáziumi kórusvezető gyakran vele konzultál hangversenyek és zenekarok ügyében. Jómagam pusztán átlagos énekhanggal rendelkezem, és tökéletesen alkalmatlan vagyok arra, hogy bármilyen hangszeren játsszam. Kilencéves koromban egy ideig zongoraleckéket vettem. Ez volt életem leghosszabb hat hónapja. Az egész dolog értelmetlennek tűnt, a tanár pedig nem volt hajlandó válaszolni egy sor „miért” kezdetű kérdésemre. Miért kell bizonyos billentyűkhöz hozzárendelni egyes ujjakat? Miért kell a zenei kötőjel? Miért van szükség hangfogó pedálra ahelyett, hogy egyszerűen kihagynánk azt a hangot? Miért nem tanítja meg nekem, hogyan kell hangolni ezt az izét? Miért nincs kék zongora? De tényleg, miért nincsenek kék zongorák?

Mindketten boldogan vettük tudomásul, amikor a szüleim egy nap végre beleegyeztek, hogy abbahagyjam a zongorázást.

Épp mielőtt a Come Sail Away tempója felgyorsulna, Stu abbahagyja az éneklést, és átcsap a dal klasszikus változatába, valahol a menüett és a concerto között, mintha csak Maga Johann Sebastian szerezte volna a zenét. Ha nem a saját szememmel látnám, megesküdnék, hogy több zongorista játszik egyszerre.

Alig telik el körülbelül másfél perc, és Stu hátrafordul.

– Eddig jutottam – mondja.

– Tetszik.

– Igyekszik az ember – mondja, mialatt Sophie átkiabál a hallból:

– Ez nem így van!

– Én viszont így játszom – kiabál vissza Stu.

– Azért, mert túlságosan fura vagy és különc!

– Felfújt hólyag!

– Dilinyós!

– Elég! – dugja be a fejét az ajtón a mamájuk.

– Josie, itt maradsz vacsorára? – kérdezi tőlem.

– Köszi, Pat néni, de nem tehetem. Este átjön Kate, és végül is ki kell faggatnom Éppen Aktuális Barátjáról, akit, mellesleg, még egyikünk sem ismer.

– Kifaggatni, Josie? – kérdi Pat néni.

– Kénytelen vagyok. A saját érdekében.

– A saját érdekében? – visszhangozza Stu és a mamája kórusban, amit Pat néni sokkal mulatságosabbnak talál, mint Stu.

– Igen. Meg kell tudnom, mi nem stimmel vele, ugyanis feltehetőleg ez a helyzet, amit három okból feltételezek.

Pat néni kérdőn felvont szemöldökkel néz rám, szkeptikusan, de várakozón, időnként Stu is ugyanezt teszi.

– Egy – a nyomaték kedvéért feltartom a hüvelykujjam – minden fiújával baj van. Kettő – emelem fel a mutatóujjam – Kate négy hónapja jár vele, és még nem hozta haza, szóval valószínűleg rejteget valamit. És a harmadik ok, ami összefügg az elsővel, Kate egy jottányit sem örökölt Maggie tisztánlátásából – mondom legidősebb nővérünkről –, ha arra kerül a sor, hogy kiválassza a neki megfelelő partnert.

– És te igen? – kérdezi Stu.

Zavarba jövök, mert eszembe jut az öregdiáktalálkozó.

– Nos, én jobb vagyok abban, hogy kiválasszam, ki a megfelelő Kate-nek, mint ő maga – felelem. – És tudjátok, miért? Mert nem vakít el a szerelem, mint őt. Sokkal logikusabban közelítem meg a kérdést.

– Soha egyetlen barátját sem kedvelted – jegyzi meg Stu.

– Mert nem adtak rá okot.

– Hú! Elmondanád még egyszer, mi volt a baj az utolsóval?

– A kukorica – felelem.

– A kukorica? – kérdezi Pat néni.

– A kukorica – ismétli meg Stu.

– A srác kizárólag kukoricát, húst és csokoládét evett – magyarázom Pat néninek. – És ez az a pont, ahol Kate elbukik a tisztánlátás teszten. Szeret főzni. És rengeteg keresztes virágú zöldséget eszik. Márpedig lehetetlen hosszú távon egy olyan felnőtt férfira főzni, aki egyáltalán nem eszik ilyesmit. Ebből pedig logikusan következik, hogy a srác nem illett Kate-hez. Tudtam, hogy szakítani fognak. Én csak annyit tettem, hogy egy kicsivel korábban figyelmeztettem, mint hogy készen állt volna rá.

– Keresztes virágút? – ismétli Stu. – Nem gumósat?

– Azt is.

– És mi van a hüvelyesekkel?

– Látom, felfogtad a lényeget.

– Hogy hívják a barátját? – kérdezi Pat néni.

– Geofff, egy g-vel, három f-fel, és egy néma p-vel. Pgeofff.

– Akkor Kate érdekében remélem, hogy Geoff egy g-vel kedveli a különféle zöldségeket – mondja.

– Terveim szerint ez ma este kiderül – felelem. Amikor Pat néni távozni készül, még utánaszólok:

– Tudtad, hogy egy szál felfeslett a takarón?

– Mutasd! – mondja, és visszajön. – Igen, látom. Csak tépd le!

Stu megvonja a vállát.

– Én is ezt mondtam.

– Nem tehetem. Mi van, ha nem sikerül elsőre, csak még jobban kihúzom? Mi van, ha összeráncolja az anyagot? Mi van, ha leszakad az egész…

– Tessék! – Pat néni átnyúl fölöttem, és egy szemvillanás alatt leszakítja a fonalat. – Íme! – mondja, és még gyorsan rám mosolyog, mielőtt kimegy az ajtón.

Az órámra nézek. Mindjárt fél hat.

– Mennem kell. – Leugrom az ágyról, de megrándul a bokám és a padlóra zuhanok.

Stu gonoszul elvigyorodik, és lejátssza a zongorán Beethoven Ötödik szimfóniájának kezdő akkordjait.

Pa-pa-pa-pammmm…

– Dennis DeYoung felsegített volna – jegyzem meg, miközben pulykavörösen, de sértetlenül feltápászkodom, és megigazítom a szemüvegemet.

– Stu Wagemaker szerint te egy balfék vagy.

– Hé! – torpanok meg az ajtóban. – Jen Auerbach ma azt mondta, hogy azt hiszi, tetszel neki.

– Még gondolkodik?

– Pillanatnyilag egy csomó fiú tetszik neki – vonom meg a vállam. – De a te esetedben ez nem számít, mert megmondtam neki, hogy tartsa magát távol tőled.

– Ó, valóban? És miért?

– Úgy érted, azon kívül, hogy jelenleg Sarah Selmannel jársz?

– Igen, azon kívül.

– Mondtam neki, hogy te az a „szerezd meg, aztán hagyd ott” típus vagy.

– Nem igaz.

– Dehogynem.

– Nem – feleli határozottan –, nem vagyok az a típus!

– De igen! – kiabál át a másik szobából Sophie.

– Látod?

– Tévedtek – mondja, és leüt néhány könnyed hangot a zongorán.

– Az idén Sarah a harmadik barátnőd. És még csak március van.

– De huszonötödike! – tiltakozik. – És már a hónap utolsó keddje.

– Az év harmadik hónapjának az utolsó keddje! Az eddig egy barátnő havonta. – A nyomaték kedvéért feltartom három ujjamat. – Kell ennél többet mondanom?

– Nem, mert tévedsz, és utálnám, ha folyton zavarban kellene lenned emiatt.

– Nem tévedek – jelentem ki, amit Sophie is megerősít.

– Nem téved!

– Mennem kell – mondom.

– Szia – kiabálok át Sophie-nak, és egy pillanatra megállok a konyhában, hogy megsimogassam Mosest, a Wagemaker család nyolckilós macskáját, aki most engedi meg először, hogy hozzáérjek, mióta a múlt héten ráléptem a farkára. Kétszer.