Borítószöveg

Thomasék szomszédja egy vén boszorkány, akitől mindenki tart. Trópusi halak úsznak a csatornában. Békák hada dörömböl a bejárati ajtón. Legalábbis Thomas így látja. Rajta kívül azonban senki másnak nem tűnnek fel ezek a dolgok. A fiú mindent lejegyez a naplójába, a Minden dolgok könyvébe. Ez nyugtatja meg, amikor az apja elveri, vagy amikor az angyalok sírni kezdenek az édesanyja miatt. Az írás erőt ad Thomasnak, és segít, hogy olyan emberré váljon, amilyen mindig is lenni szeretett volna… boldog.

Megrendítő történet, vigyázat, magasfeszültség!

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Guus Kuijer: Het boek van alle dingen,

Querido, Amsterdam, 2004.

Fordította Wekerle Szabolcs

Annie M. G. Schmidt versét Molnár Krisztina Rita fordította

A kiadó hálásan köszöni a Holland Irodalmi Alapítvány támogatását

Copyright © 2004 by Guus Kuijer, Amsterdam, Em. Querido’s Uitgeverij B.V.

Hungarian translation © 2014 Wekerle Szabolcs

Magyar kiadás © 2014 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv és -illusztráció © Tillai Tamás

Második kiadás

ISBN 978-615-5501-56-2

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Tóth Patrícia

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

A szöveget gondozta Bardi Betty

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A történet elé

Nektek nyugodtan elárulhatom: ez a Thomas-dolog számomra is váratlanul jött. Tulajdonképpen egészen más könyvet akartam írni. Megható könyvet, amin azért nevetni is lehet. A boldog gyermekkoromról szólt volna. Apámról, aki lefekvés előtt mindig hegedült nekem. Olyan csodálatos volt! Anyámról, aki gyönyörű énekszóval kísérte. Megindítóbbat elképzelni sem lehet! A testvéreimről, akik a tenyerükön hordoztak. A barátaimról, akik mindig eljöttek a szülinapomra, hogy „Most mutasd meg!”-et játsszanak velem. A könyv címe az lett volna, Egy boldog gyermek kalandjai. Úgy képzeltem, népszerű karácsonyi kiadvány lesz belőle. Nemcsak a gyerekek, de az apukák és az anyukák, a nagypapák és a nagymamák, sőt maga a miniszterelnök is egy ültő helyében kiolvasta volna. Lehetőség szerint gyertyafénynél, vidáman pattogó tűz mellett, egy bögre forró kakaóval a kezük ügyében.

Ám ekkor meglátogatott Klopper úr. Nem ismertem. Ő sem ismert engem, de tisztában volt vele, ki vagyok, mivel magamat világhírű gyermekkönyvszerzőnek tudhatom. Ezt a lehető legszerényebben mondom.

Klopper úr éppen annyi idős volt, mint én. Haja ősz, feje búbja kopasz. De egykor Klopper úr is volt gyerek.

Miután betessékeltem a lakásba, és mindketten letelepedtünk a vidáman pattogó tűz elé, Klopper úr elővett a táskájából egy vastag iskolai füzetet.

– Ismerem az írásait, és tudom, hogy ön nagyon együtt érző ember.

Bólintottam, mert ebben igaza volt. Rendkívül együtt érző ember vagyok. Néha talán túlságosan is.

– Épp ezért szeretném, ha elolvasná ezt – nyújtotta át a füzetet. – Kilencéves koromban írtam. Nemrég újra a kezembe került. Elolvastam, és azt hiszem, érdemes lehet foglalkozni vele. De úgy vélem, jobb, ha előbb átfutja, mert lehet, hogy egy kissé tiszteletlen.

Megijedtem.

– Tiszteletlen? – kérdeztem elhűlve.

– Igen – válaszolta Klopper úr. – Boldogtalan gyermekkorom volt, amitől tiszteletlen lesz az ember.

Bámultam a pattogó tűzbe. A tiszteletlenség nem jó, különösen egy gyerekkönyvben.

– Megnézem – mondtam végül. – Majd jelentkezem.

Kikísértem Klopper urat.

– Mondja, ön még most is tiszteletlen? – kérdeztem tőle az ajtóban.

Klopper úr bólintott.

– A maga korában?

– Az ilyesmi nem múlik el – felelte. Aztán eltűnt a sűrű hóesésben.

Még aznap este egy szuszra elolvastam a Minden dolgok könyvét. Tiszteletlen volt. Jómagam igencsak illemtudó személy vagyok, de hát én könnyen beszélek. Nekem boldog gyerekkorom volt. Egész héten át az a csodálatos iskola! Zaagtand tanító úr! Breipen tanítónő! Minden áldott este az az édes hegedűszó meg az a kedves szoprán! Semmi okom a tiszteletlenségre, ugyanakkor szerintem a boldogtalan gyerekeknek is joguk van elmondani, ami a szívüket nyomja.

Felhívtam Klopper urat, és találkozót beszéltünk meg. Utána számos estét töltöttünk együtt a lakásomon a pattogó tűz mellett; így született ez a könyv.

– És Thomas – fordultam felé az utolsó este –, áruld el, végül sikerült?

Időközben ugyanis már tegeződtünk egymással.

– Mi, Guus? – kérdezte.

– Boldog lettél, Thomas?

– Igen – felelte.

Akkor aztán megittunk egy bögre forró kakaót.