SZUPER LEVENTE –
SZŰCS MIKLÓS

SZUPER LEVI

Kalandjaim a Kisstadiontól az NHL-ig

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

Előszó

Két nagy sportesemény lázában égett a világ 1980. június 11-én. Egyfelől aznap két mérkőzéssel megkezdődött az olaszországi labdarúgó-Európa-bajnokság, a németek a csehszlovákokat, a hollandok pedig a görögöket győzték le 1–0-ra, másrészt pedig már mindenki a 37 nap múlva kezdődő moszkvai olimpiát várta, ám a Budapest 16. kerületének egyik csendes utcájában lévő családi ház lakóit mindkét esemény őszintén hidegen hagyta.

Számukra ezen a napon mindennél fontosabb volt, hogy megszülettem.

A korántsem átlagos gyerekkort izgalmas felnőttévek követték, az az óta a bizonyos szerda óta eltelt, immár több mint harmincnégy esztendő egy pillanata sem volt unalmas, pedig ha csak azt nézem, hogy Mátyásföldről indultam, és most Mátyásföldön élek, tulajdonképpen semmi nem változott az életemben.

Hogy ez mennyire nem igaz…

Bejártam a világot, számtalan embert megismertem, rengeteg mindent átéltem, voltak örömök, kudarcok, könnyek, csalódások, viták, de mindenekelőtt sikerek.

Nem is kevés.

Bőven van mit mesélnem.

Ja, még nem is mondtam: Szuper Leventének hívnak, boldog, kétgyermekes családapa vagyok, akit a jégpályák környékéről ismerhetnek.

Ennek a történetnek én vagyok a főszereplője.

Ám mivel egy sztori soha nem egyemberes, először lássuk a szereposztást, vagyis azokat, akik meghatározói voltak életem alakulásának, ezáltal az elmúlt harmincnégy évben időszakosan, vagy akár végig mellettem voltak, majd kezdődjék az időutazás.

Tartsanak velem, nem bánják meg…

Mama, azaz Szuper Gézáné, Székely Aranka, az édesanyám

A szerető családi háttér egyik gondozója, aki mindig aggódott, féltett, és izgult értem. Amikor tűzre, energiára volt szükségem, ő segített.

Papa, azaz Szuper Géza, az édesapám

Visszafogottabb, nyugodtabb természet, tőle nem elsősorban lelki, inkább szakmai támogatást kaptam, navigálta a pályafutásomat, ha higgadt, hideg fejjel kellett dönteni, rá számíthattam.

Géza, azaz ifjabb Szuper Géza, a bátyám

Többek között a versenyszellemem kialakulását köszönhetem neki, minden úgy kezdődött, hogy – bármiről is volt szó – nála akartam jobb lenni. Az állandó győzni akarásom a vele való rivalizálásból alakult ki.

Emese, azaz Szatmári Emese, a feleségem

Az általános iskolában évfolyamtársak voltunk, aztán 18 évesen újra találkoztunk, s néha göröngyös, máskor sima út vezetett eddig, de végül a gyermekeim édesanyja lett. Benne megtaláltam azt a lányt, aki mindig mindenben tudott motiválni, ez soha nem változott, a mai napig érdekes maradt a számomra.

Kutyi, azaz Székely Ernőné, Pál Aranka, az anyai nagymamám

Áldott jó lélek volt, vele mindent meg lehetett beszélni, ő volt a családi béke fenntartója, emellett bevezetett a vallásba, a hitbe, általa ismertem meg a Bibliát. 2002-ben vesztettem el.

Nagymami, azaz Fekete Ferencné, Sitte Ilona, az apai nagymamám

Nagyon szerette a sportot, mindenből naprakész volt, mert a rádióban hallgatta a közvetítéseket. Mint sportrajongó, ő igazán tudta értékelni a sikereimet. 2008-ban hunyt el.

Szuper Géza, a nagypapám

Torontóban élt. A Fradival 1990-ben voltam először Kanadában, akkor találkoztam vele. Egy helyi magyar sportújság, a Sporthíradó tulajdonos-főszerkesztője volt.

Aliz, azaz Szuper Aliz, az elsőszülött kislányom

Tipikus Kos, 2012. április 5-én született. Kinézetre a gyerekkori önmagamra hasonlít, miként az érdeklődési köre is, hiszen remek színészi hajlammal megáldott kislány, akiben érezhetően zenei és sportterületen is mozog tehetség.

Barnabás, azaz Szuper Barnabás, a második gyermekem, az első fiam

Ő jelenti az esélyt, hogy a Szuper név továbböröklődik. 2014. május 17-én született, még csak néhány hónapos, de rendkívül kiegyensúlyozott baba, kíváncsian várom, milyen géneket örökölt.

Krisztián, azaz Székely Krisztián, az unokatestvérem

A nagybátyám, Székely Péter és a nagynéném, Gáts Csilla (Leila) fia. Mindig felnéztem rá, sokat buliztunk, számomra ő mindig olyan volt, mint egy második testvér.

Csaba bá’, azaz Balogh Csaba, edző

Nála kezdtem a játékot, ő látta meg bennem először a kapust.

Attila bá’, azaz Bálint Attila, edző

Ő faragott kapust belőlem, nem sajnálta az időt rá, hogy az edzéseken külön is foglalkozzon velem, ezzel rengeteget segített.

Godó, azaz Ladányi Balázs, válogatott jégkorongozó

Igazán közel a Dunaújvárosban töltött időszak alatt kerültem hozzá, s lett életre szóló barátom. A mentalitásunk, az életről alkotott felfogásunk nagyon hasonló.

Balu, azaz Horváth András, válogatott jégkorongozó

Vele is a dunaújvárosi időszak alatt kerültem baráti kapcsolatba, s mivel közel lakunk egymáshoz, családi szinten is sokat járunk össze.

Vitya, azaz Szélig Viktor, válogatott jégkorongozó

Az állandó ellenfél. Legyen szó az életről, vallásról, politikáról, általában nem értünk egyet, mindig vitatkozunk, de jó hangulatban, nevetgélve, sokat viccelve.

Palkó, azaz Palkovics Krisztián, válogatott jégkorongozó

Abszolút egyéniség, világsztárkaliber, meggyőződésem, hogy tehetsége alapján a top 5-ben van a világon, Észak-Amerikát is beleértve. Máshogy működik az agya, imádni való srác, akinek csodálatos érzéke volt a góllövéshez.

Csicsó, azaz ifjabb Ocskay Gábor, egykori válogatott jégkorongozó

Inkább a lelki dolgok határozták meg a kapcsolatunkat. Az értékrendünk, a neveltetésünk hasonló volt, sokat beszélgettünk a családról, a származásról, a hovatartozásról, a gondolkodásmódról. Maximalistaként minden idegszálával a hokira koncentrált, e tekintetben talán még nálam is őrültebb volt, persze jó értelemben véve.

Toki, azaz Tokaji Viktor, válogatott jégkorongozó

Vele is Dunaújvárosban lett szorosabb a kapcsolatunk. Számomra ő a stabilitást, az állandóságot és a megbízhatóságot jelentette, tudtam, ha ott van a pályán, minden rendben lesz.

Pedro, azaz Peterdi Imre, válogatott jégkorongozó

Ugyanabban az évben születtünk, ezért vele régebbre nyúlik vissza a kapcsolatom, hiszen gyerekként azonos korosztályban játszottunk. Tipikus góllövő, emberelőnyben nálam biztosan ott lenne a pályán, nem véletlen, hogy az A-csoportos világbajnokságon is ő lőtte a legtöbb gólunkat.

Mogyi, azaz Majoross Gergely, válogatott jégkorongozó

Együtt kezdtük a játékot, együtt nőttünk fel, a külföldi tornákon, a világbajnokságokon ő volt a szobatársam, számtalan lelkizés, őszinte beszélgetés jellemezte a kapcsolatunkat. Mindent tudtunk egymásról, a játékostársaim közül mindig ő állt a legközelebb hozzám.

Rüdiger, azaz Rüdiger Noack, a Krefeld sportigazgatója

Felfigyelt rám, és Krefeldbe hívott, általa kezdődött meg a külföldi karrierem. Odakint mindvégig apám helyett apám volt, a mai napig tartjuk a kapcsolatot.

Derek, azaz Derek Holmes, kanadai játékosügynök

Rüdiger ajánlott a figyelmébe, ő segített abban, hogy Észak-Amerikába kerüljek, és az NHL-es szerződésemet is rajta keresztül írtam alá.

Thüdő, azaz Soós Sándor, a barátom

Táncos, zenész, a Jamland Tánciskola egyik alapítója és vezetője, a szűk baráti társaságom tagja. Sok kérdésben hozzám hasonlóan gondolkozik.

Mady, azaz Anda László, a barátom

Táncos, tánctanár, a Jamland Tánciskola alapítója és társvezetője, a baráti társaság tagja, őt Thüdőn keresztül ismertem meg.

Dorka, azaz Bakonyi Dóra, Mady barátnője

Mady révén csöppent bele a baráti társaságunkba, ettől függetlenül teljes jogú tagként tekintünk rá.

Czani, azaz Czank Gábor, a barátom

A szűk baráti társaságunk tagja.

Dávid, azaz Fehér Dávid, a barátom

A szűk baráti társaságunk tagja.

1.

A francba…

Hol a korong?

Pedig éreztem, hogy megcsípte a lepkésemet. De csak éppen hogy.

Az tuti, hogy nincs a kesztyűben.

Mellé csapódott?

Gól lett?

Ránézek Iannonéra. Ő az olasz válogatott egyik legjobbja. Patrickkel régről ismerjük egymást, még azokból az időkből, amikor Milánóban játszottam, mindig is kölcsönösen tiszteltük, elismertük a másikat. Remek, gólerős támadó, és szerintem ő olyan kapusnak gondol, akitől illik tartani. Két évvel ezelőtt, amikor ugyancsak itt, Budapesten volt a divízió-1-es világbajnokság, a feljutásról döntő meccs előtt összefutottunk az öltözőfolyosón.

– Minden oké?

– Persze – válaszoltam.

– Nagy meccs lesz este. A jégen találkozunk.

– Velem legfeljebb a bemelegítésnél. Nem én kezdek.

– Tényleg? Ez komoly?

Alig titkolt mosollyal az arcán ment tovább, vitte a hírt Scandellának, Eggernek és a többieknek. Láttam rajta a megkönnyebbülést, és nem tagadom, kifejezetten jólesett. Mégsem múltak el nyomtalanul az olaszországi évek, jó volt látni, érezni, hogy tartanak tőlem. Persze ez fordítva is igaz. Félni ugyan nem féltem tőle, ezt a luxust a pályafutásom során soha senkivel szemben nem engedtem meg magamnak, de ő azon hokisok közé tartozik, akit tisztelek azért, amit a jégen tesz. Nem véletlen, hogy a meccs előtti taktikai értekezleten is szóba került a neve, tudtuk, ha csak lehet, az olaszok rá hegyezik ki az emberelőnyt. A szakmai stáb külön felhívta rá a figyelmünket, sőt még az ilyenkor szokásos figurát is felrajzolták nekünk: járatják körbe a korongot, s amint van egy kis lyuk, beteszik a középre bemozgó Patricknek, aki azonnal ellövi.

– Nagyon jó a kapáslövése, nem szabad hagyni – fejezte be Rich, mire mindannyian bólintottunk.

Megértettük.

Vagy mégsem?

Nézem Iannonét és már tudom, hogy gól lett. A lepkés kesztyűm külső tartórésze ugyan visszahajlott a koronggal való találkozástól, de ez a kontakt kevés volt ahhoz, hogy a pakk útját állja.

Ha egy centivel beljebb jön, vagy ha a bal karom egy centivel hosszabb…

De nincs ha.

Pedig a lövés pillanatában még úgy éreztem, meglehet. Az egész pont olyan, akár egy lassított felvétel, mint amikor a film csúcspontjánál a tengerparti homokban fut egymás felé a férfi és a nő, hogy aztán a giccses naplementében megöleljék egymást, elcsattanjon a csók, amiért ezt a másfél órás filmet egyáltalán leforgatták. Megvolt a happy end, zene, főcím, és vége. Ugyanilyen lassan pereg le a fejemben ismét az akció: az olaszok körbeadogatják a korongot, éppen úgy, ahogy azt a kapitány felvázolta nekünk, keresik a lehetőséget, aztán Patrick egy pillanatra egyedül marad, Kovács Csabi szem elől téveszti – hol vagy Süti, miért nem állsz ott a nyakán?! –, jön a keresztpassz, lendül az ütő, én pedig tudom, csakis a hosszúra lőheti.

Sehova máshová.

Elindulok.

Nyújtózkodok.

Balkezes, így biztos vagyok benne, hogy laposan vagy félmagasan bombáz a bal sarok felé, már csak az a kérdés, odaérek-e. Nincs időm gondolkozni, csak ösztönből mozdulok.

De hiába.

Egy centi hiányzott.

Csend van, végtelen csend.

Az olaszok ott lógnak Patrick nyakában, persze hogy örülnek. Felnézek az órára. Már kilenc és fél perc sincs hátra.

Ötszázhatvan másodperc. Ennyi maradt.

Az idő mellett ott az eredmény: Magyarország–Olaszország 1–2.

Hát kellett ez nekem?

Nem, nem lehet, hogy így legyen vége. Odakorcsolyázik hozzám Godó, Balu, Toki és a többiek. Semmi baj, mondják, csináljuk tovább.

Csináljuk.

Kinézek a kispadra, a kapitány arcán sem látok semmiféle elkeseredést. Rich nem az a fajta, aki 2–1-es hátránynál feladná, biztos vagyok abban, hogy ő is próbál lelket önteni a srácokba. Gyerünk tovább, csináljuk, nem verhetetlen ez az olasz csapat, még van ötszázhatvan másodpercünk, és itt van mögöttünk nyolcezer fanatikus szurkoló.

Ria-ria-Hungária!

Néhány pillanatnyi dermesztő csend után rákezdenek. Velünk vannak, miattuk is meg kell próbálnunk. Jók az olaszok, ha őszinte vagyok, jobbak is nálunk. Nem csak a futballban tudnak tökéletesen védekezni, de azért ők sem sebezhetetlenek. Két éve ugyanitt 2–0-ás és 3–1-es hátrányból egyenlítettünk, s bár végül hosszabbításban kikaptunk, nem sok hiányzott a bravúrhoz.

Most csak egy gól a hátrány.

Gyerünk, csináljuk meg.

Ne ezen az egy centin múljon minden.

Ne ez legyen pályafutásom utolsó ötszázhatvan másodperce.

*

Nyár van, 2012 nyara. Odakint tombol a hőség, az előrejelzések szerint ez még napokig így lesz. Aliz, aki még nincs négy hónapos, érezhetően nehezen viseli a meleget. Emesével, a feleségemmel igyekszünk minél többet foglalkozni vele, lekötni a figyelmét, de a nagyszülők is sokat segítenek.

Élvezem, hogy a családdal vagyok.

Nincs kapkodás, nincs feszültség, nincs semmi.

Csak a nyugalom.

Az elmúlt másfél évtizedben ilyenkor mindig azon kattogott az agyam, hová szerződjek, melyik ajánlatot fogadjam el. Leültünk, megbeszéltem Emesével, Papával, Mamával, és persze a testvéremmel, Gézával. Ültünk a mátyásföldi házunk teraszán, s latolgattuk a lehetőségeket. Ilyenkor mindig én voltam a főszereplő, mindannyian azt nézték, nekem mi a jó. „Amerika? Oké, menjünk” – mondta Emese. „Németország? Máris csomagolok.”

Mindenben támogatott.

Pedig tudom, nem volt könnyű neki. Évről évre máshová költözött velem, és élte a sportolófeleségek kívülről könnyűnek látszó életét, de éreztem, hogy számára ez inkább nyűg, mint csillogás. Én megkaptam a szerződést, bekerültem egy csapatba, egy közösségbe, ő viszont úgy jött velem, hogy nem tudta, mi vár rá. Pontosabban tudta: semmi. Se munka, se barát, se közösség, neki saját magának kell azt megteremtenie, amit én tálcán kapok. Sohasem az a típus volt, aki fogta a bankkártyát, és a többi feleséggel, barátnővel – akikkel ráadásul jó eséllyel nem is azonos az érdeklődési körük – elindul a legközelebbi plázába shoppingolni. Bárhol voltunk, mindig próbált keresni magának valami elfoglaltságot. Dolgozott, vagy nyelvet tanult. Ha nem talált magától munkát, megkértünk a csapat tulajdonosi köréből valakit, hogy segítsen. Nem állítom, hogy nem lepte meg őket a kérés, de mindig segítettek.

Emese így érezte igazán jól magát.

Jó ez a nyugalom.

– Hívott a menedzserem – fordulok Emese felé.

– Mit akart? – kérdez vissza, de szerintem pontosan tudja, mit akart.

– Franciaországból és Olaszországból is keresnek. Átküldi az ajánlatokat.

A karomban fekvő Aliz rám néz, tündéri arca szinte elvarázsol. Szeretek vele játszani, teljesen kikapcsol. Ilyenkor elfelejtem a napi gondokat, a munkát, a hokit, mindent. Csak ő van, és persze a család: Emese, Papa, Mama és Géza.

– És mit gondolsz? – kérdezi Emese.

– Megnézhetjük, de szerintem felesleges. Már nem vágyom a légióséletre.

Magam is meglepődök, amikor ezt kimondom. Itt vagyok erőm teljében harminckét évesen, egy kapusnál ez nem kor. Még lehetne néhány erős évem, utazhatnék, pénzt kereshetnék, fürödhetnék a népszerűségben.

De már nem ezt akarom.

Megöregedtem? Nem is olyan régen még elképzelhetetlennek tartottam, hogy valaha kimondom ezt a mondatot: „Már nem vágyom a légióséletre.” De most itt van Emese és Aliz, a feleségem és a kislányom. Most tegyem ki őket annak, hogy kimegyünk valahová külföldre, ahol alig látnak, mert edzésre járok, meccseim vannak, meg kötelező civil megjelenéseim a csapattal, arról nem beszélve, hogy egy-egy rosszul sikerült találkozó után rossz a hangulatom, s ha ne adj’ isten beteg a gyerek, nem tudok mellette lenni, nem tudok Emesének segíteni, mert éppen máshol, másik városban vagyok. Úristen, hány, de hány családot láttam már a környezetemben szétmenni emiatt. Nem, nem hinném, hogy megöregedtem volna, inkább csak arról van szó, hogy Aliz megszületésével eltolódtak a hangsúlyok az életemben.

Családapa lettem.

Emese végigszenvedte velem a karrieremet, rajtam a sor, hogy törlesszek. És ezt most nem azért mondom, mert ez a szimpatikus.

Nem, tényleg így gondolom.

Amikor legutóbb Kazahsztánban voltam, már akkor éreztem, hogy nincs jól ez így, képtelen voltam függetleníteni magamat a családtól, a barátaimtól, Magyarországtól, márpedig egy igazi profitól ez elvárható, sőt ez az alap.

Történjék bármi, a pályán mindig a maximumot kell nyújtani.

Azt hiszem, e tekintetben már nem vagyok igazi profi. Tudom, Papa, Mama, Géza, még Emese sem mondaná soha, hogy ne menjek, sőt… Nem állítom, hogy presszionálnak, de azért szívük szerint nyitva hagynák a lehetőséget: ha jön olyan ajánlat…

De nem jön.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy teljesen hidegen hagy az olasz és a francia lehetőség, s bár nem olyanok, mint voltak tíz évvel ezelőtt, a jelenlegi európai viszonyok közepette valószínűleg nem is rosszak, de valahogy még sincs bennem az a mindent elsöprő, „én ezt akarom” érzés. Tizenhét éves korom óta élem a profik életét, repülőn, buszon, szállodában töltöttem az időm nagy részét úgy, hogy folyamatosan dolgozott bennem a megfelelni vágyás. Szinte mindenhová kezdőkapusnak vittek, ettől függetlenül el kellett fogadtatnom magam, itthon a válogatottban többet, mást vártak tőlem, mint attól, aki idehaza játszik, rendre bizonyítanom kellett, s talán egy kicsit belefáradtam ebbe az egészbe. Nem a játékba, mert ha a jégen lennék, még mindig lobogna bennem a tűz, inkább mindabba, ami a jégkorongot körülveszi.

Túl hosszú volt ez a másfél évtized.

Eljutottam az NHL-ig és a válogatottal az A csoportba, van német, kanadai, amerikai bajnoki címem, több száz meccsen védtem topligákban – mindezt magyarként. Azt hiszem, a maximumot hoztam ki ebből az egészből, és ezek után most kezdjem újra?

Mi motiválhat még?

Buszra fel, buszról le, öltözők, edzések, mérkőzések, lövések, védések, gólok, bosszankodás a vereség, öröm a győzelem után.

Ismét rólam szóljon minden?

Újra a család alkalmazkodjon hozzám?

– Tényleg elegem van a légióséletből – ismétlem meg, talán még határozottabban, mint az előbb.

– Biztosan ezt szeretnéd? – néz rám meglepetten Emese.

– Semmi mást nem szeretnék jobban. Maradunk – mondom, és megsimogatom Aliz fejét.

*

Ülök a káposztásmegyeri Jégpalota egyik irodájában.

A munkahelyemen.

Még mindig furcsa ezt kimondani: munkahely. Tudom, a családom nagyon féltett attól, mi lesz velem, nem érzem-e túl üresnek majd az életemet, ha már nem kapusként jövök a jégpálya közelébe. Mi tagadás, én is arra számítottam, hogy nehéz lesz az átállás, de tévedtem.

Most már apa vagyok, férj, szakosztályvezető, egyetemi hallgató – és visszavonult kapus.

Néhány hónap telt el azóta, hogy a menedzseremmel közöltem, megtisztelő az olaszok és a franciák érdeklődése, de nem megyek.

Az utóbbi hetek megerősítettek abban, hogy jól döntöttem. A Vasas elnökének, Markovits Lászlónak köszönhetően a hokiszakosztály vezetője vagyok, mellette a Testnevelési Egyetem sportszervezői szakán tanulok, és jut elég időm a családra, Emesére és Alizra is.

Jól érzem magam.

Most, hogy már nem játékosként veszek részt a magyar jégkorongban, sok mindent másként látok, elsősorban azért, mert a légióséveim alatt igyekeztem nyitott szemmel járni a világban. Néztem, figyeltem, mit hogyan csinálnak, mert bíztam abban, hogy ezeket egyszer majd idehaza hasznosíthatom. Minden nagyképűség nélkül e tekintetben a magyar hokiban nekem van a legnagyobb tapasztalatom, s hálás vagyok Markovits László elnök úrnak, hogy lehetőséget adott a bizonyításra. Tudom, a jégkorongban a Vasasnak nincs olyan múltja, nincsenek olyan tradíciói, mint a Fradinak vagy az Újpestnek, s nincsenek olyan eredményei, mint a Fehérvárnak, vagy a Dunaújvárosnak, de valahol el kell kezdeni.

És én érzem, sőt tudom, hogy képes vagyok tenni.

Ezért is jelentkeztem az egyetemre, véletlenül sem akartam azt a látszatot kelteni, hogy nincs szükségem a fejlődésre, én mindent tudok.

Nem.

Sok minden van a fejemben, de meg kell tanulni ezeket rendszerezni.

Abszolút motiváltnak érzem magam. A család, a munka és a tanulás – három olyan terület, ami igazi kihívást jelent a számomra. Jó, hetente egyszer szerelést húzok, hogy itt a Vasasnál segítsem a fiatal kapusok edzését, de ennyi. Nem őrültem meg a hoki hiányától – mint azt többen várták –, az elmúlt hónapokban egy pillanatra sem éreztem azt, hogy olyasmiről mondtam le, amiről nem kellett volna. Ezért is lepett meg Rich Chernomaz telefonja.

– Szia, Levente, Rich Chernomaz vagyok – hallatszott a vonal túlsó végéről.

– Szia, Rich. Miben segíthetek?

– Bizonyára tudod, hogy nemrégiben kineveztek szövetségi kapitánynak.

Természetesen tudtam. Az áprilisi divízió 1-es világbajnokság után távozó Kevin Primeau helyét vette át a nyáron. A szövetség sajtótájékoztató keretében mutatta be a közvéleménynek, s tekintve, hogy hazai rendezésű vb előtt állunk, nagy súlyt tettek a vállára: bár a realitás azt mondatja, a kazahok és az olaszok is jobbak nálunk, a szapporói csoda óta a szurkolók mindig az A csoportba jutást várják a csapattól, s ez a várakozás megsokszorozódik, ha idehaza van a vb. Mindazonáltal nem féltettem, mert tudtam, jó szakember. Amikor legutóbb Németországban játszottam, ő éppen a Frankfurt Lions edzője volt, azaz ellenfélként már találkoztunk. Azt gondoltam, erre ő már nem emlékszik, de tévedtem.

– Igen, tudok a kinevezésedről – mondtam. – Gratulálok!

– Én pedig azt tudom, hogy már nem játszol, nem vagy aktív.

– Igen, ez így igaz.

– De azzal is tisztában vagyok, hogy milyen kapus vagy. Védtél a tengerentúlon, eljutottál az NHL-ig, Európában is sok helyen megfordultál, és sehol nem okoztál csalódást. Nem köntörfalazok: szükségem van rád a válogatottban.

– De én…

– …tudom, nem játszol, nem vagy aktív. Ennek ellenére mondom, hogy ott a helyed a csapatban a jövő évi budapesti világbajnokságon. Gondold át.

Hoppá. Ahhoz képest, hogy idehaza akadnak néhányan, akik gyakorlatilag nem hajlandóak tudomást venni a karrieremről, jön egy kanadai edző, és anélkül, hogy személyesen ismerne, kizárólag szakmai alapon azt mondja, kellek a csapatába?

Ehhez nem vagyok hozzászokva.

A beszélgetés azóta is a fejemben motoszkál, s ha minden igaz, nemsokára személyesen is találkozunk. A válogatott itt, a Jégpalotában edzőtáborozik, s Rich már jelezte, szeretne velem személyesen is találkozni. Persze mondtam neki, hogy nem gondoltam meg magam, én már civil vagyok, dolgozom, tanulok, és persze mindenekelőtt ott a családom, szóval eszem ágában sincs visszatérni a jégre. Meg aztán hogy venné az ki magát, hogy gyakorlatilag visszavonultam, aztán egyik pillanatról a másikra megjelenek a válogatottnál.

Nem, köszönöm, ezt nem vállalom.

Jó, jó, de azért gondolkozzak rajta – mondta minden telefonbeszélgetésünk végén, azóta ugyanis többször hívott.

Lehet, hogy tényleg komolyan gondolja?

Érdekes, hogy odahaza sem az volt a reakció, amit vártam. Azt hittem, ha már kialakult a nyugodt életünk, és látják, nem őrültem bele a tétlenségbe, van értelme az életemnek, és harminc fölött is megtaláltam a kihívást, eszükbe sem jut visszalökdösni a jégre. Ehhez képest, amikor elmeséltem nekik a Richcsel való beszélgetésemet, Emese első reakciója az volt, hogy vállaljam el, s ugyan Papa valamivel óvatosabb volt, de Mama és Géza is lelkendezett, hogy ez milyen jó ötlet, meg nekem igenis ott a helyem.

Tévednek.

Az már nem az én helyem.

Nincs szükségem arra, hogy vásárra vigyem a bőröm, és ha véletlenül rosszul sül el, kígyót-békát kiabáljanak rám. Elég volt ebből az életből, én már más vagyok. Már nem akarok a középpontban lenni, nekem ez az egész nem ér annyit, hogy újra felborítson mindent.

Nem és nem.

– Örülök, hogy személyesen is találkozunk, Levente – mondja, miután Imre Lajos, a válogatott csapatvezetője bemutat bennünket egymásnak.

– Én is.

– Gondolkoztál azon, amiről telefonon beszéltünk?

– Igen, de nem változott a véleményem. Nagyon köszönöm a megkeresést, jólesik, tényleg, de nem érzem magam elég felkészültnek ahhoz, hogy ezt elvállaljam.

– Beszéltem rólad a srácokkal, elsősorban az idősebbekkel. Elmesélték, milyen szereped volt a válogatottban, s ez alapján még inkább úgy gondolom, köztünk a helyed. Az csak jelent valamit, hogy úgy engedtek el, mindenképpen próbáljalak meggyőzni?

– Köszönöm, de tényleg nemet kell mondanom.

– Figyelj, Levente. Egyenes leszek. Pontosan tudom, mire vagy képes, és biztos vagyok abban, hogy megoldod a feladatot. Három meccset kérek tőled a világbajnokságon: a britek, a kazahok és az olaszok ellenit.

Ez komoly?

Öt hónappal vagyunk a világbajnokság előtt, és ő már most elmondja, melyik meccseken számítana rám?

Már most kijelenti, hogy én lennék az első számú kapus?

Jó, tudom, korábban is én voltam, csak ezt eddig soha egyetlen kapitány sem volt hajlandó nyilvánosan kijelenteni. Nem tudom, talán valamiféle szemérmesség okán, vagy hogy még véletlenül se tapossanak bele senki lelkébe, de mindig igyekeztek legalább a látszatát fenntartani annak, hogy mekkora csata folyik a kapusposztért.

Pedig nem volt csata.

Még Pat Cortina – aki kifejezetten határozott ember – is azt kommunikálta, hogy két első számú kapusa van, és éppen az véd majd, aki jobb formát mutat, aztán a fontos meccseket persze általában én kaptam. Erre jön Rich, és öt hónappal a rajt előtt kijelenti, én vagyok az első számú kapus.

Vagyis, én lennék.

Mert bár csábító, vonzó, és mit tagadjam, a hiúságomat is legyezgeti, mégsem akarom.

– De hát hónapok óta nem védtem – próbálok hatni az eszére.

– Levente, a te kvalitásaiddal ezt így is meg tudod oldani, én hiszek benned. Szóval a brit, a kazah és az olasz meccset kérem tőled… és esetleg a japánt – teszi hozzá mosolyogva.

Erre most mit mondjak?

*

Rich egyszerűen nem hagy békén.

A személyes találkozásunk óta eltelt közel három hónapban folyamatosan bombáz, hol telefonál, hol
e-mailt ír. Valami apropót mindig talál, hogy az esetleges vb-szereplésemre terelje a szót. Már arról is beszélt, hogy kezdjek el dolgozni, legalább szárazon tartsam magam kondiban, és persze a srácok felől is elkezdődött a nyomás. A múltkor Godóval és Baluval találkoztam, ők azonnal kérdezték, hogy „Szupi, mikor jössz?”. Mondtam nekik, ne aggódjanak, van a kapuba elég jelentkező, mire ők egy legyintés kíséretében csak annyit válaszoltak, hogy „jól van, hagyjuk”.

Nem hisznek nekem.

Pedig én tényleg komolyan gondolom. Richnek is részletesen elmagyaráztam a családi dolgaimat, beszéltem neki Alizról és Emeséről, s láttam rajta, hogy érti, sőt megérti, mégsem adja fel. Persze mondhatnám, hogy hagyjon már békén, de nem akarok udvariatlan lenni, meg aztán, ha őszinte vagyok, imponál és szimpatikus a kitartása. Tudja, mit akar, és azért küzd a végtelenségig. Önmagamra emlékeztet, régebben én is ilyen voltam.

Pontosabban most is ilyen vagyok, csak nálam már mások a prioritások.

Akárhogy is nézem, egyre nehezebb helyzetben vagyok. Két hónap múlva világbajnokság, nyilván előbb-utóbb eljön az a pillanat, amikor Richnek is fel kell adnia, pedig már a sajtóban is megszellőztette, hogy megkeresett, és csak rajtam múlik, vállalom-e vagy sem. Ráadásul néhány napja az ügynököm is jelentkezett, hogy kapaszkodjak meg, de Dániából keresnek.

– Ne hülyéskedj már. Fél éve nem voltam jégen.

– Tudják, és mégis hívnak. Már el is küldték a szerződéstervezetet. Ne aggódj, a világbajnokságot nem befolyásolná, addig végeznél is.

Aha, szóval innen fúj a szél. A fülébe jutott, hogy szóba kerültem a válogatottnál, és azonnal körülnézett Európában. Nem mondom, hízelgő, hogy Dániába hívnak, meg aztán ott még nem védtem, de nem akarok beleugrani. Úgy érzem, ez Richnek is remek alkalom lehet arra, hogy megunja az egészet és leszálljon rólam. Ha a vb előtt két hónappal nem aktiválom magam, akkor tényleg nincs miről beszélni. Ha már ilyen kitartó volt, megkönnyítem a helyzetét, és ráadásul a végén mégsem nekem kell kimondanom a végső szót.

Mindenki jól jár.

Gondoltam én. Rich viszont mással próbálkozott.

– A válogatott torna előtt a Jégpalotában edzünk. Levente, gyere le az egyik edzésre – mondta ellentmondást nem tűrően.

– De én…

– …nincs de! Minden kötelezettség nélkül gyere le, és majd meglátjuk.

Erre már tényleg nem tudtam mit mondani. Oké, lemegyek, nézzük meg, mi sül ki belőle. Lehet, hogy minden lövésből gól lesz, nem bírom tüdővel, vagy maga Rich mondja azt, hogy inkább hagyjuk a fenébe az egészet.

Nem mondom, hogy izgulok, de furcsa érzés fog el az öltözőben. Itt vagyok ismét a válogatottnál, s mintha semmi sem változott volna. Beszélgetünk, hülyéskedünk, jó a hangulat. Melegítés, irány a jég.

Lássuk.

Hoppá, ez a lövés megvan.

Ez is.

Na, egészen jól megy. Olyan ez, mint a biciklizés, nem lehet elfelejteni. Van már annyi év a hátam mögött, hogy érezzem, tűrhetően mozgok. Persze messze nem tökéletes minden, de ahhoz képest, hogy több mint fél éve nem edzek komolyabban, nem is rossz. És még tüdővel is bírom.

– Na, hogy érezted, Szupi? – kérdezi az edzés végén Godó, aki Baluval együtt jön oda hozzám.

– Egész jól.

– Az jó, mert szerintünk nincs kérdés.

Azt hiszem, csapdába estem.

Innen nincs visszaút.

*

Másnap hiába hívtak, nem mentem edzésre, s a válogatottal sem utaztam el a lengyelországi tornára. Pedig Rich próbált puhítani, de mondtam neki, hogy előre megbeszélt dolgaim vannak, meg aztán nem hagyhatom csak úgy ott egyik napról a másikra a Vasast, a családról már nem is szólva. Jó, tudom, ezek csak kifogások, a Vasasnál nyilván megértették volna, a család pedig a végsőkig támogat, bárhogy döntök.

De én még mindig próbálom tartani magam.

Félek, ha esetleg visszatérek, elkap a gépszíj, kezdődik elölről az egész. Ismerem magam, ha belevágok, csak százszázalékosan teszem, ilyen vagyok, maximalista, igaz, fél gőzzel ezt nem is lehet csinálni.

De én sehogy sem akarom.

Tényleg.

Persze az edzés jó volt, Godóék hozzáállása feldobott, s Rich is megérezte rajtam, hogy elbizonytalanodtam. Most Fehérváron tart edzést a keretnek, s megint hívott, hogy menjek.

– Fehérvárra? Mit keresek én a Volánnál?

– De ez nem a Volán, hanem a válogatott, hidd el, Levente. Csak így tudtuk megoldani, hogy eleget legyünk jégen, közös edzést tartunk a fehérváriakkal, s mivel onnan úgyis elég sokan válogatottak, ezért két legyet ütünk egy csapásra.

– Miért kellenék én oda?

– Értsd meg, Levente, engem továbbra sem érdekel, hogy nem védtél az egész idényben, mert hiszem, sőt tudom, hogy képes vagy megoldani a feladatot. Már mondtam, s elmondom újra: a brit, a kazah és az olasz meccset kérem tőled, s ha úgy alakulnak az eredmények, akkor még a japánt is. Láttalak az edzésen, jól mozogtál, s azt is láttam, hogy a jelenléted nagyon fontos ebben a csapatban. Én úgy számolok veled, mint első számú kapus, de ha ezt valamiért mégsem tudod vagy akarod felvállalni, az öltözőben akkor is szükség van rád. A személyedre, a jelenlétedre.

– Ez biztos?

– Igen.

– De ne felejtsd el, Rich, hogy te akartad.

– Tudom.

Megtalálta a gyenge pontomat. Érvelhetett sok mindennel, de amikor azzal jött, hogy azoknak, akikkel annyi mindent átéltünk együtt, szükségük van rám, elfogytak a lapjaim.

Erre már nincs válasz.

Pontosabban csak egy válasz lehetséges.

– Oké, elkezdem a munkát.

*

Jó ez a csend.

Messze a forgatagtól, távol az emberektől, az újságíróktól, az érdeklődőktől, a családtól. Rich ötlete volt, hogy ezúttal ne a Budapest Sportaréna melletti Hotel Stadionban lakjunk a világbajnokság ideje alatt, hanem itt a Margitszigeten. Úgyis foglalkozik velünk épp eleget a média, nem árt, ha van egy kis nyugalmunk. Függetleníteni persze nem tudjuk magunkat a külvilágtól, mi is olvasunk újságot, látjuk a televíziót, tudjuk, mi az elvárás velünk szemben. Egyértelműen persze senki nem mondja ki, de a sorok között mindig ott van a nagy lehetőség, megcélozhatjuk az A csoportot, és persze a szurkolók is álmodoznak.

Miért ne tennék?

A közhangulat bizakodó. Holnap a britek ellen kezdünk, velem a kapuban. Az utóbbi néhány hét ennek a jegyében telt, igyekeztem a lehető legjobban felkészülni. Az edzőtábor alatt folyamatosan ott jártak a fejemben Rich szavai: „A brit, a kazah, az olasz, és ha úgy alakul, a japán meccset kérem tőled. Képes vagy rá, meg tudod csinálni.”

Bízott bennem, nem hagyhatom cserben.

Sem őt, sem a csapatot.

A srácok egyébként többségében nagyon jól fogadtak, amikor kiderült, hogy mégis jövök. Persze lehet, hogy ők legbelül már korábban érezték, hogy így lesz, de azért jólesett a fogadtatás. Különösen a két fiatal kapus, Bálizs Bence és Rajna Miki részéről. Nem lehetett könnyű megemészteniük, hogy végiggürcölik az idényt, hónapokon át dolgoznak, aztán jön a Szuper Levi, és nulla tétmeccsel a háta mögött elveszi valamelyikük helyét. Mindazonáltal ők érezhetően örültek nekem, Hetényi Zoli azonban…

Na igen, ő más kérdés.

Nyilván arra számított, hogy ő lesz a kezdőkapus, az én feltűnésem biztosan rosszul érintette. Nem is titkolta, látszott rajta a véleménye, meglehetősen kimért volt velem. Mondjuk már egy ideje egyébként sem nevezhető bensőségesnek a viszonyunk, különösen, amióta a Volánban védtem, s az egyik jesenicei vereségünk után beszólt. A meccsek nagyobb hányadát én védtem, de számomra természetes volt, hogy ő is kap lehetőséget, így volt ez akkor is. A kispadról néztem végig, ahogy beleszaladunk egy elég csúnya zakóba, 7–2-re nyertek a szlovének, s bizony Zolinak sem ment túl jól a kapuban.

– Semmi gond, van ilyen, legközelebb jobb lesz – mondtam vigasztalásként, mert láttam rajta, hogy igencsak elkeseredett. Fiatalabbként én is éltem át hasonló szituációt, és olyankor bizony jó volt, ha az idősebb kollégám odajött, és mondott néhány kedves szót. Gondoltam, ez Zolinak is segíthet.

– Most örülsz, mi? – vágott vissza, miközben szikrákat szóró tekintettel nézett rám.

Micsoda?

Hogy örülök-e?

Ember, most kaptunk ki, de nagyon!

Hogy kérdezhet ilyet?

Basszus, ha ez most eszébe jutott, ez azt jelenti, hogy amikor nekem nem megy a védés, ő örül?

– Ha szerinted én most boldog vagyok, akkor itt valami nagyon nagy baj van – válaszoltam. Addig sem voltunk puszipajtások, elfogadtam olyannak, amilyen, de ezt azért nem vártam tőle. Fiatalként nekem is megvolt a magam harca az idősebbekkel, de idáig soha nem merészkedtem volna. Azt hiszem, akkor valami elszakadt kettőnk között, s most, a vb előtti edzőtáborban is ezt éreztem rajta, egészen addig a bizonyos estéig, amikor kiderült, hogy kimarad a vb-csapatból… Emlékszem, együtt voltunk mindannyian, éppen vacsorához készültünk, amikor Rich bejelentette, hogy mellettem Miki és Bence maradt a csapatban. Csak ültünk, hallgattuk a döntést, és tudtuk, hogy valami történt.

Történnie kellett.

Aztán szép lassan összeállt a kép. Zolit behívta magához a kapitány, s közölte vele, én vagyok az első, Miki a második, s neki szánták a harmadik helyet, mire elborult az agya, s kijelentette, hogy ő ebből nem kér, nem lesz harmadik számú kapus. Inkább hazamegy. Jó, menjen, mondták neki, s hívták is Bencét, aki már összecsomagolt és a kocsiban ült, indult volna haza. Ő persze boldogan jött vissza úgy is, hogy tudta, csak tartalék lesz, valószínűleg egy percet sem kap majd a vb-n.

Vityával félrehívtuk Zolit, hogy beszéljünk vele, s örültem, hogy életünkben másodszor őszinték, nyíltak voltunk egymáshoz. Az első alkalom Szapporo előtt volt, akkor az utolsó keretszűkítésnél Budai Krisztián maradt ki a csapatból, Cortina Zoli mellett döntött. Gratuláltam, ami láthatóan jólesett neki, s később nyilatkozott is erről, szóval azért voltak jó pillanataink is, de amikor már a riválist látta bennem, rossz irányba fordultak a dolgok. Most arról próbáltam meggyőzni, hogy gondolja meg magát, mert pillanatnyilag valószínűleg jobb kapus nálam, így biztosan valami más lehet a döntés hátterében, de akárhogy is van, ezt neki kell rendbe tennie.

– Lehet, hogy Rich csak próbálgatja az agyadat, egy kanadaiból simán kinézem, hogy tesztel, mit bírsz, milyen állapotban vagy, ezért dobta be, hogy te leszel a harmadik a sorban – magyaráztam neki. Komolyan gondoltam, hiszen nem sokkal korábban meglehetősen zűrös körülmények között jött haza Amerikából, akkor volt az a rendőrségi ügye, szóval tényleg nem tartottam kizártnak, hogy a kapitány csak a mentális állapotára kíváncsi. Vityával addig győzködtük, míg végül odament a stábhoz, hogy elnézést kérjen, de ekkor már nem volt visszaút, Bencének szóltak, s nyilván belőle sem akartak bohócot csinálni.

Zolit leszámítva a többiek tényleg jól fogadtak az edzőtáborban, a család is mögöttem állt, Markovits László is nyugtatgatott, hogy ne törődjek semmivel, minden rendben lesz a Vasasnál, most csak a válogatottra koncentráljak, a világbajnokság után visszavárnak. Tehát minden rendben lett volna, bennem mégis voltak kétségek.

Biztosan jól döntöttem?

Tényleg azért akarnak a srácok, mert hisznek bennem, vagy csak mert barátok vagyunk?

Azt hiszem, egy kicsit túlagyaltam az egészet, s a lengyelek elleni felkészülési meccs sem segített. Azt hittem, hogy a hatvan perc alatt sok mindenre választ kapok, hiszen ebben az idényben ez volt az első hivatalos mérkőzésem, de igazából semmit sem ért. Elég langyosra sikerült az a dunaújvárosi találkozó, kaptam két gólt, huszonnégy lövést, aminek körülbelül a felénél nem úgy nyúltam a koronghoz, ahogy kellett volna, szóval semmivel sem lettem okosabb, s ez a bizonytalanság egyre csak nő bennem. Most, hogy már csak egy nap választ el bennünket a britek elleni meccstől, képtelen vagyok megnyugodni.

Hol van az a Szuper Levi, aki ilyenkor majd kicsattant a magabiztosságtól?

Ülök a margitszigeti szálló halljában. Kezemben az újságok. Mindenhol mi köszönünk vissza, az egyiknél a címlapon vagyunk, a másiknál csak a belső oldalon, de egyértelműen érzem a felfokozott várakozást. Már csak egy nap a rajtig – hirdeti a sportnapilap címe.

Megborzongok.

Biztos, hogy nem hagyom cserben a srácokat?

Felnézek, és csak most látom, Rich ül velem szemben. Annyira belemerültem a gondolataimba, hogy észre sem vettem, mikor jött.

Egymásra nézünk, s az arca valami isteni nyugalmat sugároz. Lassan bólint, majd feláll.

Ő még mindig hisz bennem.