Marta Sanz

Black, black, black

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ BLACK  A szerelmes nyomozó

MÁSODIK BLACK  Bartoldi doktor betege

HARMADIK BLACK  Kigyúl a fény

Impresszum

Egy tanult bűnöző szinte mindig megrögzött egoista.

WILKIE COLLINS: Jezábel leánya

… a posztmodern korban eluralkodik, és valódi stratégiává válik a csábítás […] Ha még a közelmúltban is kétarcúnak láttuk (mert egyfelől áltat, másfelől viszont lenyűgöz), ma annak lehetünk tanúi, hogy a csábítás a társadalmi párbeszéd kívánatos formájaként lényegében polgárjogot nyer. Már nem arról van szó, hogy el akarnak csábítani minket, hanem arról, hogy mindannyian el akarunk csábulni, miközben a csábítás építménye változatlanul hamis vagy éppenséggel megtévesztő alapokon nyugszik.

CONSTANTINO BÉRTOLO: La cena de los nobles

(152–153. oldal) (Az előkelőségek vacsorája)

ELSŐ BLACK

A szerelmes nyomozó

– Paula?

– Mi újság, Zarco?

Tegnap tökéletesen vasalt nadrágot vettem föl, hozzá a legelegánsabb pulóveremet, kétsoros zakót, és napszemüvegem jótékony oltalmában léptem az utcára. A kölnimnek fa- és mohaillata volt. Akár egy előkelő Philo Vance. Mégis erős, férfias. Jóképű. Az ápoltság nálam alapvető szükséglet, éppúgy nem tudom megkerülni, mint azt a tényt, hogy vonzódom az alacsony termetű, törékeny fiúkhoz. Ha megfeszülök, akkor sem.

Megbízóim összetört lelkű emberek, akik azért fordultak hozzám, mert a rendőrség – egy éven át folytatott, eredménytelen vizsgálódás után – beszüntette a nyomozást brutálisan meggyilkolt lányuk ügyében, méghozzá úgy, hogy egyetlen gyanúsítottat sem tudott felmutatni. A házaspárnak nem fér a fejébe, hogyan lehetséges, hogy vejük – akiben egy szemernyit sem bíznak – továbbra is abban a lakásban lakik, ahol a lányukat megfojtották, és büntetlenül éli világát.

– Mór – tájékoztatott az apa.

– Úgy érti, arab? Marokkói, algériai, tunéziai?

– Úgy értem, mór.

Esquivel úr nem egykönnyen helyesbít. Nem jellemző rá, hogy visszakozna. Kezében konzervatív napilappal fogad, s amikor belépek, a gyászrovatnál kinyitva teszi le maga mellé a kanapéra. A keresztrejtvény megoldása közben annyira rányomta a golyóstollat, hogy majdnem átlyukasztotta a papírt. Egy vak a lap túloldalát kitapogatva el tudná olvasni Esquivel úr betűit. Határozott ember, feltehetően nem szokta kétszer is meggondolni, mit mondjon vagy tegyen. Ha valaki árnyalni próbálná az általa kinyilvánított kategorikus véleményt, tar koponyáján harmonikaszerűen felgyűrődik a bőr, ami egyértelműen jelzi, hogy Esquivel úr nem tűr ellentmondást.

– Tehát mór – mondom, és fölírom ezt a jegyzetfüzetembe, mire Esquivel úr kopasz fejbőre megnyugtatóan kisimul.

Az elhunyt szülei és férje közötti ellenséges viszonyból következik, hogy megbízóim ritkán, azaz, újabban egyáltalán nem látják unokájukat, a kétéves kis Leilát.

– Maga szerint rendes név ez?

Ám a szerencsétlen névválasztás kérdése nem különösebben foglalkoztatja Esquiveléket, de más sem, ami összefügg vele, például az, hogy milyen vallás szerint nevelkedik majd Leila, hiszen egyelőre még nem lehet kizárni, hogy a nagykorúság órájában a fátyol viselése mellett dönt. De Esquivelék bíznak benne, hogy ha az apát felelősségre vonják, akkor Leila dolga magától is megoldódik. Örülök, hogy szóba került az unoka, így elmagyarázhatom, hogy lezárt gyilkossági ügyben nem tehetek semmit, de ha máshonnan közelítjük meg, akkor talán igen. Mintha neki jutott volna eszébe, Esquivel lecsap az ötletre:

– A rendőrség lezárta az ügyet, de ha azzal érvel, hogy mi csak az unokánkat szeretnénk visszakapni, bizonyára betekinthet az archivált nyomozati anyagba.

Most az áldozat anyja is megszólal; segítőkész asszonynak látszik, szemhéján rózsaszínű szemhéjpúder reszket:

– Figyelmeztettük Cristinát, hogy ne menjen hozzá, de nem hallgatott ránk.

– Önfejű volt, makacs. Ha valamit elhatározott, nem lehetett eltéríteni tőle.

Az apa nem minden gőg nélkül állítja föl a diagnózist, mintha azt mondaná, ez a mi fajtánk, ilyen büszke és elszánt, az anya pedig sírva oszt meg velem további részleteket:

– Orvosnak is merő konokságból tanult. Csak azért, hogy aztán vénemberek fenekét törölgesse az öregotthonban.

– Cristina nem törölte vénemberek fenekét. Az öregotthon pedig valójában előkelő magánklinika.

– Bánom is én! Hiába magyaráztuk, hogy nem kell törnie magát, mellettünk mindig mindene meglesz, ő makacsul kitartott mellette, csak hogy a geriátria doktora legyen!

– És meghaljon – tette hozzá Esquivel úr.

Kultúránkban érték a konok elszántság, a vasakarat. De érték a túláradó szívélyesség, a könnyen fakadó könnyek vagy a végletes őszinteség is. Tulajdonképpen sajnáltam, hogy Esquivelék álcázzák az ellenérzéseiket, finomabban, burkoltabban fogalmaznak, mint éreznek. Talán így akarták elkerülni, hogy azonosuljanak azzal a – vállalhatatlan – két öreggel, akinek látszanak: két potenciális „ismeretlen elkövető”-vel, aki boldogan, igazáról szentül meggyőződve egyszerűen beverné baseballütővel a jöttment, senkiházi vő fejét – bosszúszomjasan, lincsszellemben. „Vadállatok országa”, mondanám, de sikerül magamban tartani. Helyette kérdezek:

– Egyetlen gyermekük volt Cristina?

Esquivel asszony sietve válaszol, szemérmesen:

– Igen. Szerettünk volna több gyereket, de nem lehetett.

Családi házban laknak, a város egyik jómódú negyedében. Semmitmondó, ízléstelenül berendezett családi házban, amelyhez nem tartoznak lenyűgöző helyiségek, olyanok, mint az a bizonyos üvegház, ahol Sternwood tábornok fogadja Marlowe magánnyomozót, miután a lánya, Carmen megpróbált a detektív ölébe ülni.

Esquivelék házában nem fogad hüvelykujját szopó hamvas leányzó, aki rebegő szempillával szabályosan rám dől, és hozzásimul érzéketlen ágyékomhoz. Itt hatvanas éveiben járó házaspár fogad; küllemre annyira átlagosak mind a ketten, hogy szinte erőlködnöm kell, ha föl akarom idézni a vonásaikat. Náluk nincs üvegház, sem húsos levelű orchideák. Nem iszom nagy pohár szódás brandyket és whiskyket, Esquivel úr nem rúg be kortyolgatásom puszta látványától, és nem szívja be szűrőtlen cigarettáim füstjét sem, hogy passzív dohányosként mámorosodjék meg tőle. Itt narancsos fantával kínálnak, és nincs hamutartó az asztalon. Az ingem nem tapad átizzadtan a testemhez, s nem láttatja, milyen kockásan izmos a hasam. Nem kell levennem a zakómat. Esquivel asszonynak nem adatik meg, hogy a csodálkozástól leessen az álla, és tátott szájjal ámuldozzon testem szilárd felépítésén és remek arányain.

Az én foglalkozásomhoz humorérzék kell, és nem árt néha fitogtatni a műveltségünket. A humorérzék jól jön a hivatásszerű széptevéshez, gyanúsítottakkal vagy megrendelőkkel való társalgásban – nincs, ami rokonszenvesebbé tehet –, megvéd az iszonyat ellen, és ellazít, ha egy szokványos nap után halálosan elcsigázva az ágyába ájul az ember. A műveltségnek pedig akkor veszi hasznát, amikor golyó ütötte sebeket lát, meglékelt koponyát, fejsze csonkolását – lemetszett ujjakat, füleket –, de akár még a hűtlenkedést is más színben látja a kultúrában jártas detektív. Chaim Soutine-nál például csendéletté áll össze minden – a megcsonkított testek, az újságpapír. Chaim Soutine keresztül-kasul járta Párizst, hogy megtalálja álmai húsboltját, azt, amelyiknek a kirakatában ott lesz a megálmodott tyúk, a szétnyitott, kizsigerelt szarvasmarha, a barbárul közszemlére tett bordasor, a vörös, a gránátvörös, a sötét-, alvadtvér- és havivérvörös szín, a bordó, a kármin, az élénkpiros, az agyagszín, a karmazsin, a tűz, a vér, a rubin, a paprika, a sáfrány, a paradicsom, a görögdinnye, a bíbor színe. Chaim Soutine rótta a párizsi utcákat, aztán meghalt egy műtőasztalon.

A műveltségemet ritkábban kell bevetnem, mert ritkán látok vérontást. Iratokat tanulmányozok, jövedelmeket, kiadásokat, veszteséget, könyvelési tételeket vizsgálok, és fényképezek. Beszélgetek emberekkel, akik elsápadnak. Amióta kiváltottam az engedélyemet, azzal szórakozom, hogy az előttem fekvő éppen aktuális szennyben olyan passzusokat keresgélek, amelyeket már olvastam valahol, vagy filmben láttam – az ilyen filmek általában sokat köszönhetnek a német expresszionizmusnak –, azt a bizonyos jelenetet keresem, amely ellenfényben és profilból láttatja a jól öltözött gazembert, szájában cigarettával. De Esquivelék házában nincs irodalom, csak pénz. Ízléstelen berendezésben megmutatkozó pénz, de pénz. Miközben följegyzem ezt a noteszomba, hangosan megismétlem:

– Egyetlen gyermekük.

Ha tudnák, mennyire hálás vagyok Esquivel asszonynak, hogy ilyen szemérmes; ha láthatták volna az elmémben sorjázó képeket, és undoromat arra a gondolatra, hogy ők szerettek volna több utódot hagyni maguk után a világban; ha csak sejtenék, mennyire vonz Watson doktor, testének hajlatai és csöndes, házias derűje, hogy alakja valósággal elbűvöl, s elképzelem, milyen jól illene a kezébe a horgolótű és egy gombolyag mercírozott horgolófonál; hogy Watson lenne a tökéletes férfi, aki mellett érett fejjel el tudnám képzelni az életemet, feledve végre a lányos szépségű ifjakat, a kínos, szorult helyzeteket és az elvesztegetett időt, nos, akkor Esquivelék sosem szerződtettek volna. Én azonban mesterien színlelek, remekül leplezkedem, a házaspár pedig nyilvánvalóan nem tartozik a jó megfigyelők közé. Csak egy jól nevelt embert látnak bennem, aki szorgalmasan jegyzetelget a noteszébe. Egy embert, aki mellesleg jó szagú.

Az áldozat valószínűleg nagyon hasonlított az apjára, mert Esquivel úr újra meg újra csökönyösen visszatér a rögeszméjéhez:

– Egyszerűen nem fér a fejembe. Ott van az orruk előtt, mégsem akarják észrevenni!

Napnál világosabb. A tétel pofonegyszerű.

– Ha a lányom egy fehér ember felesége lett volna, már a börtönben ülne a gazember. De mert egy mórról van szó, ólomlábakon jár az igazság…

Elhatározom, hogy nem tulajdonítok jelentőséget Esquivel úr megjegyzéseinek, végtére is megölték a lányát, és a munka, amelyre felkért, sokkal izgalmasabb, mint amilyenekkel meg szoktak bízni. Itt nem holmi rutinfeladatról van szó, olyasmiről, mint például tényekkel alátámasztani egy válás szükségességét, vagy bebizonyítani, hogy valakit éveken át orránál fogva vezetett a sikkasztó üzlettársa; nem kell agyafúrt érvekkel kimagyaráznom vállalati tisztogatásokat, s hogy miért rúgta ki a „lázadó elemeket” a multicég vezetősége; és nem kell szemmel tartanom a dajkát sem, aki a gyerek orrába dugja a bébiételes kanalat, megpofozza, vagy leejti, amint a munkába siető szülők kilépnek az ajtón. Nem aggódó anyák és apák akarnak rávenni, hogy aggassak gyerekeikre mikrocsipet rejtő karperecet vagy fülbevalót, és tudjam meg, hány tablettát nyelnek csemetéik éjszakánként, vagy mennyi alkoholt bont le fejletlen kis csirkemájuk.

Ezúttal egy halott nő után kell nyomoznom. Akit a boncolást végző orvos szakértő szerint cipőfűzőhöz hasonlatos zsinórral fojtottak meg. Esquivel asszony szakítja félbe töprengésemet:

– Mi figyelmeztettük, Zarco úr, de nagyon keményfejű volt, nagyon keményfejű…

Arturo Zarcónak hívnak. Persze ez csak a művésznevem.

– Nagyon keményfejű volt a mi szegény kislányunk.

Esquivel úr le sem tagadhatná, hogy gőgje vele született tulajdonság, mely szája vonalában, kevélyen fölszegett állában, és abban is megmutatkozik, ahogyan az olvasószemüvege fölött kipillant, valahányszor a felesége Cristina Esquivel elvakultságát ecseteli. Följegyzem a noteszomba, hogy az áldozat konok nő volt. A konokság persze nem mindig erény. Esquivelék olykor lányuk jellemének csodálatra méltó vonásaként kezelik, mintegy kitartásként értelmezve a makacsságot, melyet ők maguk neveltek belé, arra tanítva, hogy bármi áron, magát nem kímélve is célba kell érnie; míg máskor a gyengeség egy formájának, az erély hiányának tüntetik föl ugyanezt a törekvést. Egyedül ezt a lényeget szűrhetem le a házaspár megjegyzéseiből. Esquivel asszony fújja a magáét, és egy pillanatra sem tágít a férje mellől, nem megy ki még egy narancsos fantáért, hogy megkínáljon, pedig, amilyen készséges, elvártam volna:

– Nem lehetett jó vége. Egy mórhoz feleségül menni. Merő önfejűségből.

– Solita, most már elég. Kíváncsi még valamire, Zarco úr?

– Igen. Mi a foglalkozása a vejüknek?

Esquivelék összenéznek. Nem tetszik nekik, hogy azzal a szóval nevezem meg halott lányuk férjét, amely hozzájuk fűződő rokoni viszonyát jelöli, de ennyi kis gonoszságot igazán megengedhetek magamnak, mert könnyű visszakozni belőle, pillanatnyi szórakozottságnak vagy egyszerű megszokásnak róva föl a szóhasználatot. Esquivel úr meg is bocsát nekem, és kiszabadítva tekintetét a feleségéből, válaszol:

– Kőműves.

Úgy informál, mintha ezzel lényegében mindent elmondott volna, mintha ezek után már nem is maradna semmi nyomoznivalóm, és nyugodtan átadhatnám magam annak a feladatnak, hogy az ő feltételezéseit igazolom. Én azonban veszem a bátorságot, és figyelmeztetem őket, hogy megalapozott gyanújuk ellenére – nem árt egy kis hízelgés, meg amúgy sincs kedvem politikai természetű vitába bocsátkozni – nem mindig oldódnak meg a dolgok olyan könnyen, mint hinné az ember. Kerülöm az összeütközéseket, inkább elnéző vagyok azokkal szemben, akik megfizetik a szolgálataimat; meghajlok a kívánságaik előtt. De ezúttal be akarom biztosítani magam, hátha mégsem bűnös „a mór kőműves”, jóllehet Yalal Huszeinnek – így hívják a vőt – rosszul áll a szénája, megrendelőim ugyanis mindent el fognak követni azért, hogy életfogytig csíkos rabruhát viseljen. Miközben a lehetőségeket latolgatom, Esquivel úr tar koponyáján ráncokba gyűrődik a bőr, a felesége viszont siet közömbösíteni szavaim hatását:

– Majd meglátja! Első pillantásra eloszlanak a kételyei. Ez egy vadállat… emberszabású majom… Még spanyolul sem tud rendesen!

Nem örülnek a fenntartásaimnak, de nem lépnek vissza a felkéréstől, talán mert a konokság családi vonás. Ami engem illet, elfogadom az általuk megajánlott – felülmúlhatatlan – nyomozói díjat, és máris hívom Paulát, hogy beszámoljak neki első benyomásaimról.

A magánéletben nem vagyok hős. Sokáig színleltem, még Paulát is feleségül vettem, noha két év sem telt bele, elváltunk, és ma már csak barátnőm, de a legjobbak közül való, aki nem habozik megmosni a fejem, ha valami szamárságot csinálok. Kegyetlenség, de gyakran fölhívom Paulát, elmondom neki, miféle csalódások értek, beszámolok mámoros találkozásaimról új szeretőimmel. Nem láthatom az arcát, amikor velem beszél, de elképzelem, ahogy az ajkába harap, és aprókat dobbant a parkettán, miközben végtelenül nyájas hozzám, s úgy tesz, mintha fütyülne rá, hogy miket művelek. Másfelől, ha csak teheti, mindig ott döf belém, ahol legjobban fáj. Megtalálja sebezhető pontjaimat, és már hajítja is a lándzsát. Én továbbra is keresem, mert élvezem, hogy bánthatom. Ő pedig bosszút áll. Viaskodásunk elválaszthatatlan társakká tesz, olyanok vagyunk, mint Stoker kettős személyiségű alakjai. Nem élhetünk egymás nélkül. Sokszor Paula nyitja föl a szemem.

– Zarco, ezt jól kifogtad: szar eset szar emberekkel.

Paula ünneprontó akar lenni. Ez a dolga.

Napszemüvegem mögé bújva sétálok egy belvárosi utcán. Szürkének látom az eget, a négyemeletes épületek homlokzatát, a ruhát az üzletek kirakatában. Szürke a szemüvegem lencséje belülről, a beszélő üvege a rab arca előtt, szürkék a parabolaantennák, és poharak alján a vermutmaradék. Szürkék a galambok és a parkoló kocsik. Szürke a kezem, ahogy kiveszem zakóm zsebéből, hogy megigazítsam homlokomba lógó hajamat. Szürkék az „Eladó” és „Kiadó” feliratú plakátok, és az erkélyekre kitett gázpalackok. Szürkék a járdáról felbűzlő nagy hányásfoltok. Szürkék az utcai lámpák és a kukák, a csatornanyílások fedele és a macskakő. Szürkék a szemeteskosarak és a járókelők szájának belseje. Szürkék a kebabhoz és sörkorcsolyákhoz vágott, félhold alakú hússzeletkék, amelyek pálcikára tűzve várják, hogy a sör mellé elfogyasszák őket. A csemegeüzletek. Szürke a hírlap vásárlására szolgáló aprópénz, és szürkék a mobiltelefonra tapadó fülek. A kaputelefonok. Szürke a helybéli vízvezeték-szerelő, a futárok és kézbesítők, az üdítősüvegekkel teli rekeszek, az üres palackok. A cserepes muskátli és a bíborpletyka is szürke. Szürkék a bárpulton könyöklő törzsvendégek, a koldusok, a kutyájukat sétáltató vagy kerekes bevásárlókocsijukat húzó hölgyek. Szürke az ingatlanirodák kínálata, a régiségboltokban álló bútorok, szürkék a halak a halasnál és a kávéházi asztalok márványlapjai, szürkék a kocsmapadlón eldobált garnéla-fejek, valamint a rövidáru-kereskedésben a gombok, a gombolyagok és gumiszalagok. Az újságok, a graffiti, a lebujok kopott cégtáblái. A fodrászollók nyomán lehulló hajtincsek, az olajok és balzsamok a szépségszalonokban. Szürke a távlat, ameddig el lehet látni az utcában. Mindent szürkének látok, de amikor belépek annak a háznak a kapuján, ahol Cristina Esquivel élt, leveszem a napszemüveget, és váratlanul megtelik színnel a világ.

A kapu nem nagy, nem fényűző. Inkább szűk, a mennyezetet odabent tetszetős vörös díszcsíkok ékesítik. A padló fehér márvány, füstszínű erezettel, körben ugyancsak vörös szegélydísz. Innen indul a falépcső, fémkapaszkodója végén aranyszínű golyó, maga a korlát ugyancsak fából, lakkozottan csillog. Aztán zárt udvar látszik, benne kút, a végéből indul a belső lépcső. Az udvarban egy négy-öt éves, kertésznadrágos kisfiú háromkerekű biciklit teker; nem látszik kicsattanóan egészségesnek, pedig nyilvánvalóan erős gyerek, energikusan nyomja a pedált, és pedálozás közben érthetetlen rikkantásokat hallat.

– Aggghhh! Gvannnsz! Ááábúúú!

A belső udvarra néző ablakok párkányát a lakók telerakták törpefákkal és cserepes virággal. Az ég kék négyszögére kirajzolódnak a száradó ruhadarabok; legszembeötlőbb a fehérnemű, férfiaké, nőké, fiataloké, öregeké: óriási bugyogók, márkás alsónadrágok, zselés melltartók, orruknál fogva fölcsíptetett kedves bokazoknik, pamut atlétatrikók, tangák, csillogó műselymek és kombinék… Öblítőszer illata száll, tömjénrudacskáké és zöldséglevesé, amelytől megéhezem. Egy résen át húros hangszerek megnyugtató zenéje szűrődik ki az udvarba, amely titkos, négyszögletes tér, létezését sejteni sem lehet odakintről. Kellemes lehet itt lakni, ahol a szomszédok bizonyára boldog karácsonyt kívánnak egymásnak, és olykor kölcsönkérnek egy kis csésze sót.

– Mióta vagy így oda az apróhirdetésekért?

Paula csípősnek szánja a megjegyzéseit. Nem érti, hogy azért hívom, mert tudom, hogy magányos, és sajnálom. De ma rászolgált, hogy kicsit gonoszabb legyek hozzá, mint szoktam.

– Paula, szerelmes vagyok.

Paulának kihagy a szíve. Én folytatom.

Hirtelen valami meleg tömeget érzékelek a kapunyílásban, és a tarkómon felállnak tőle a pihék. Tündérfiú áll a hátam mögött, mandulavágású szeme sötétkék; bal szemöldökét piercing fúrja át. Apró testű, barna gyermek; némi kíváncsisággal figyel. Köszön. Férfihangja van. Mintha valaki szinkronizálná: elképzelhetetlen, hogyan jöhet ez a mély zengés abból a kicsi, törékeny mellkasból. Megy tovább, nekivág a lépcsőnek, kettesével veszi a fokokat. Feszes feneke van, nadrágját keskeny csípőjére ejtve hordja. Tündérfi, vaníliástej- és ceruzaillatú. Gyönyörű gyermekeink születnének.

– Zarco, ízléstelen vagy. És megrázóan szánalmas.

– Hallgasd csak tovább.

Elképzelem, ahogy Paula a körmét, a körömszálkáit harapdálja, miközben némi csömör vesz rajta erőt. Talán azt hiszi, csak kitalálom az egészet, hogy fájdalmat okozzak neki, vagy ellenkezőleg, talán nagyon is jól tudja, hogy minden szavam igaz, tisztában van vele, hogy szükségem van a figyelmére, arra, hogy meghallgasson, vagyis hogy a magam módján szeretem őt. Erre aztán fékezhetetlen vágy ébred benne, erősebb, mint valaha, hogy arcul csapjon.

– De én erre nem érek rá, Zarco. Hogy a buja gerjedelmeidet hallgassam.

– Dehogynem. A fiú eltűnik…