Jonathan Margolis

Uri Geller titkos élete

CIA-mesterkém?

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés

Első fejezet   Egy telefonhívás

Második fejezet  Kísérleti patkány

Harmadik fejezet  Az érdeklődés középpontjában

Negyedik fejezet  Én, a kém

Ötödik fejezet  Az első kábulat

Hatodik fejezet  Hírnév

Hetedik fejezet  Amerikába akarok menni!

Nyolcadik fejezet  Itt London!

Kilencedik fejezet  A huszonegyedik században

Tizedik fejezet  Szóval?

Impresszum

Burrónak

Bevezetés

Sosem gondoltam volna, hogy valaha Uri Geller-szakértő lesz belőlem. Egy fiatal fiú miatt váltam azzá: ő a fiam, David, aki 1996-ban volt tizenöt éves. Akkor lett internetünk, és a fiam elcsodálkozott a sok ellentmondásos információn, amit Uri Gellerről olvasott.

Sóhajtottam, és megpróbáltam lebeszélni a dologról. „Csak egy csaló”, mondtam neki. De David nem tágított, s végül egy korábbi interjúalanyomon, a csodálatos brit feltalálón, John Knoppon keresztül kapcsolatba lépett Gellerrel.

Uri hamarosan meghívta az egész családomat magához. Egy kissé kellemetlen volt, amikor öten megérkeztünk, ő pedig épp nem volt otthon. A magyarázata azonban messzemenően kielégítő volt. Megkérték, hogy menjen el a Wembley-be, mert az angol futballcsapatnak lelki támaszra volt szüksége.

Egy másik alkalommal is elmentünk hozzá. Láttuk, ahogy egy kanál magától meghajlik, és néhány különleges mutatványra is sor került a mikrohullámú sütő segítségével. Már ezek önmagukban elegendők lettek volna ahhoz, hogy megtöltsenek egy hosszú cikket. Mindig valamilyen különleges érzés fog el, valahányszor kapcsolatba kerülök Urival, még akkor is, ha több ezer kilométer választ el minket egymástól.

Felkeltette az érdeklődésemet, és kutatni kezdtem. Rájöttem, hogy mindaz, amit valaha Davidnek mondtam róla, beleértve azt a meggyőződésemet, hogy amit csinál, azt a tudomány soha nem támasztotta alá, nem volt igaz.

Uri élete olyannyira tele van rendkívüli, bizarr és lenyűgöző eseményekkel, valamint annyi érdekes történet kapcsolódik hozzá, hogy most, tizenhét évvel az első látogatás után, még mindig a tanulás folyamatában vagyok.

Ez a könyv olyan dolgokat mond el róla, melyeket még az ő közeli ismerősei sem tudhattak egészen mostanáig. Úgy gondolom, még a legszkeptikusabb olvasó is érdekesnek, sőt reményeim szerint lebilincselő olvasmánynak fogja találni.

Jonathan Margolis

2013. augusztus

ELSŐ FEJEZET

Egy telefonhívás

Tökéletes tavaszi nap 1981-ben a New Yorktól egy órányi autóútra lévő connecticuti Stamfordban, amely sokkal inkább vidéki, mint külvárosi környezet. A városközponttól nem messze található a Westover Road, ahol azok a többnyire jómódú New York-iak laknak, akik otthagyták a nyüzsgő Manhattant (a vele járó utcai rablásokkal és szeméthegyekkel együtt, amelyek az 1980-as években jellemezték), és lecserélték a város zaját egy sokkal nyugodtabb, csendesebb, békésebb környékre. Tették mindezt nem utolsósorban azért, hogy a gyerekeik egy biztonságos, zöld kertekkel teli környéken nőjenek fel, és elit iskolákba járjanak. Jobbra nyílik egy földút, amelyet kissé nagyvonalúan Long Close Roadként jelöl meg a hagyományos amerikai zöld-fehér tábla. A poros utacskán sétálva (amely ma már természetesen aszfalttal van borítva, és szinte kilóg a falusias környezetből) gyönyörű erdőhöz érünk, melyet egy tó tesz tökéletessé. Az ösvény két oldalán, a fák közé rejtve talán még a Westoveren álló irigylésre méltó otthonoknál is szebbeket láthatunk.

Ezek egyikében él egy család egy domboldalba épített hatalmas, tekintélyt parancsoló házban, ahonnan lejtős ösvény vezet a patakhoz. Az itt lakó emberekről elmondható, hogy néhány részlettől eltekintve (amelyekről később bőven esik majd szó) megmintázhatnánk róluk az amerikai álomnak megfelelő, sikeres bevándorlócsalád szobrát. A ház értéke már harmincöt évvel ezelőtt, a Reagan-korszak Amerikájában is közel egymillió dollár volt.

A Geller család Izraelből származik. Uri harmincöt éves korára elég pénzt gyűjtött ahhoz, hogy visszavonuljon mint… nos, erről majd később. Itt van a felesége, Hanna és két kisgyerekük, Daniel és Natalie. Aztán Hanna öccse, Shipi, aki Uri legjobb barátja volt, és egyben első számú üzlettársa is. És ott van még Uri özvegy édesanyja, a Németországban született Margaret, akit Uri azért költöztetett át Tel-Avivból az Egyesült Államokba, hogy az unokái közelében lehessen. Így áll össze egy ideális, szerető család képe, amely évtizedeken keresztül fennmaradt. Margaret már nem él ugyan, Uri nyugdíjaskorú, Daniel sikeres ügyvédi praxist folytat Manhattanben, Natalie pedig színésznőként próbálgatja szárnyait Los Angelesben, de a Geller-otthon továbbra is nyugodt, biztos hátteret jelent a családtagoknak.

1981 egyik különösen szép napján történetünk hatszáznegyven kilométerre délre folytatódik, nevezetesen a CIA újonnan kinevezett igazgatója, William Joseph Casey irodájában. A hatvannyolc éves New York-i republikánus politikus hithű katolikus, aki a háborúban a hírszerzőknél dolgozott, és ezért megkapta a Bonz Csillagot. A második világháború után jogászként helyezkedett el, és bizalmatlan volt a Szovjetunióval szemben, sőt kifejezetten gyűlölte. Ő vezette Ronald Reagan sikeres kampányát, és az új elnök elsőként nevezte ki erre a posztra.

Nem tudjuk, mi hevert Casey íróasztalán azon a bizonyos reggelen, néhány héttel a kinevezését követően, amikor felhívta Uri Gellert Connecticutban. Nem tudjuk, miért telefonált. Nem tudjuk, miért nem utasította az egyik beosztottját arra, hogy helyette tárcsázzon, és nyújtsa át a CIA igazgatójának a kagylót. Azt azonban tudjuk, miféle anyag gyűlt össze Uri Geller egyre vastagodó dossziéjában az elmúlt tíz évben, így nem kell sok fantázia, hogy kitaláljuk a válaszokat.

Uri Geller az 1970-es évek elején került a CIA látóterébe. Az izraeli titkosszolgálat, a Moszad hívta fel rá a figyelmet, azon belül is egy szerb-amerikai tudós, dr. Andrija Puharich, aki több hónapot is töltött Tel-Avivban – ha nem is a CIA kifejezett kérésére, de mindenképpen a jóváhagyásával. Olyan szempontból vizsgálta a fiatal izraeli paranormális képességeit, hogy megismerje, megértse őket, és lássa, vajon a fiatalember képes lenne-e titkos akciók elvégzésére a szovjet blokk ellen.

Az Apollo–14 expedíciójának űrhajósa, Edgar Mitchell szintén arra biztatta a tudóst, hogy foglalkozzon Uri Gellerrel. Mitchell néhány hónappal korábban hatodikként lépett a Holdra, és mindig is tudós érdeklődése vezette a paranormális jelenségekkel kapcsolatban. Később még visszatérünk arra, hogyan került Uri Geller Amerikába. A történet éppen annyira különös és érdekes – talán egy kicsit zavarba ejtő is –, mint amilyen különös, érdekes és zavarba ejtő dolgok történtek az amerikai hírszerzés háza táján Casey váratlan telefonhívását megelőzően, illetve azt követően. Ezek az események sok olyan keményfejű tudóst megzavartak, akik Urit vizsgálták. Néhányan alapvető változásokon mentek át, és nem feltétlenül jó irányban.

Az amerikai kormány – vagy legalábbis néhány kormánytag – megbízásából tevékenykedő Andrija Puharich első jelzései messze nem sejtettek efféle következtetéseket. Puharich polihisztor volt, aki akkor látta először Urit, amikor az egy lepukkant éjszakai mulatóban dolgozott. A tudós úgy vélte, hogy a kanálhajlítás, a gondolatolvasás, az órák elindítása és megállítása tulajdonképpen nem haladja meg egy nem túl ügyes bűvész trükkjeit, és nem egyéb, mint egy középszerű illuzionista produkciója.

Miután izraeli tanulmányútján hónapokat töltött Uri Gellerrel egy laboratóriumihoz hasonló környezetben, a tudós radikálisan megváltoztatta a véleményét. Az 1970-es évek elején Uri több más mentalistával együtt az Egyesült Államokba ment, ahol a CIA anyagi támogatásával tudományos kísérletek alanyaként működött közre a kutatásban. Az általunk ma már ismert, erre elkülönített összeg húszmillió dollár volt. A minden szempontból kimerítő kísérletsorozat legjelentősebb szakaszára 1972-ben került sor a Stanfordi Kutatóintézet (SRI) laboratóriumának jóvoltából, amely a San Franciscótól nem messze található Menlo Parkban működik. A sikerek széles körben nyilvánosságra kerültek, amikor a CIA beleegyezett, hogy a kutatást vezető tudósok cikket írjanak a Nature című tekintélyes brit tudományos folyóiratba Uri Geller különleges gondolatolvasási képességéről. A CIA ezzel jutalmazta őket kitartó munkájukért. És persze az sem volt nagy baj, hogy a szovjetek is értesültek a dologról.

Mindezt valószínűleg Casey is tudta, amikor 1981-ben felhívta Uri Gellert. A lapok címoldalai is ugyanezt sugallták: Uri Geller az egyik leghíresebb ember volt a világon – ami különös körülmény, ha valakit épp kémtevékenységre akarnak beszervezni –, akit a nyugati világ számos show-műsorába meghívtak vendégnek, és aki olyan hírességek barátságát tudhatta magáénak, mint John Lennon vagy Salvador Dalí.

Később látni fogunk egy részletet az egyik olyan dokumentumból, amit Casey is bizonyára ismert. A Geller-aktákból másvalami is nyilvánvalóan kiderült számára. Nevezetesen az, hogy Uri Geller mindig is megrögzött exhibicionista volt, aki előszeretettel sütkérezett a rivaldafényben. Ez még most, hatvanhat éves korában is igaz rá. Nos, ezek nem kifejezetten olyan tulajdonságok, amelyek birtokosait az Egyesült Államok, Izrael, Mexikó vagy az Egyesült Királyság titkosszolgálatai szívesen vennék egy potenciális kém-mentalista esetében.

Később látni fogjuk, hogy Uri valóban kém-mentalista volt, de abban az értelemben nem volt menő, ahogy James Bond az 1950-es, 1960-as években, és nem volt olyan, amilyennek Casey gondolta, vagy amilyennek képzelnénk a mai modern kémsztorik ismeretében.

Uri jól ismerte az Errol Flynnhez vagy Noël Cowardhoz hasonló, hírszerzéssel is foglalkozó hősök példáját, és nem látta be, miért ne ülhetne meg egy fenékkel két lovat, és lehetne ő is egyszerre kém és ünnepelt híresség. Saját területén a nagy Harry Houdini is éppen ugyanezt tette annak idején. Houdini mutatványai a címlapokra kerültek, de az amerikai és brit hírszerzés befolyásos személyeinek érdeklődését is felkeltették.

A híres magyar származású amerikai szabadulóművész 2006-os életrajzából kiderül, hogy a Titkosszolgálat és a Scotland Yard megbízást adott neki. Európai és orosz rendőrségekhez kellett beépülnie és adatokat gyűjtenie. Cserébe Houdini azt kérte, hogy segítsék a karrierjét. Mielőtt ráállt volna a kémkedésre, ragaszkodott hozzá, hogy a Brit Titkosszolgálat vezetője, aki 1918-ban halt meg, intézze el a meghallgatását néhány londoni színházigazgatónál.

Az Uri Geller-sztori másik fontos eleme, amely a CIA-dossziékban minden bizonnyal hangsúlyozottan szerepelt, a harmincöt éven aluliak és azok számára nehezebben érthető, akik esetleg nem ismerik Uri karrierjének történetét. Ez pedig az a tény, hogy sok amerikai és más nemzetiségű bűvész és tudós megvetette, gyűlölte, sőt aktívan ártott is neki.

Ha meg akarjuk érteni, miért váltott ki a parafenomén ilyen mértékű utálatot, tudnunk kell, hogy a bűvészek elsősorban a szórakoztatás céljával specializálódnak különféle mutatványok bemutatására, amelyek úgy tűnnek, mintha paranormális erők vagy valamiféle varázslat hatására mennének végbe a színpadon. Az előadók éveken át gyakorolják és tökéletesítik ezeket a trükköket, és érthető, milyen dühösek lettek, amikor az 1960-as években felbukkant Uri Geller, és azt állította, hogy a benne lévő képességek természetes eredetűek, gyerekkora óta birtokában vannak, és fogalma sincs, hogy csinálja, amit csinál, egyszerűen csak megtörténik a csoda, és kész.

Amikor Uri a hippi korszak kellős közepén feltűnt a színpadokon, a racionalistákat egyre jobban idegesítette a miszticizmus, és ez elősegítette a szakma szkepticizmusának felerősödését. Szerte a világon társaságok alakultak és magazinok jelentek meg, amelyek cinikus hangon tagadtak mindent, ami misztikus. A történet során többször utalok majd az úgynevezett szkeptikusokra, akik többnyire olyan tudósok, bűvészek, ateisták és fanatikus ultraracionalisták, akik gyakran felszólaltak Uri ellen. Sok tanult ember úgy véli világszerte, hogy ezek a szkeptikusok uralják azokat a vitákat, amelyek Uri Geller és a paranormális jelenségek körül zajlanak. Nem szándékom ezen könyv segítségével túlságosan mélyre merülni abban a közel negyvenéves vitában, amely azok között folyik, akik komolyan veszik Uri Gellert és a „gellerizmust”, illetve azok között, akik sarlatánnak tartják őt. Inkább az olvasó elé tárom a bizonyítékokat, ítélje meg ő maga.

Egy ilyen ítélet meghozásához azonban szükséges tudnunk, hogy egyes szkeptikusok becsületessége messze nem adott tény. Ezzel bizonyára William Casey is tisztában volt. Sokan gondolják úgy, hogy a szkeptikusok azok a jófiúk, akik kimondják a nagy igazságokat, de valójában egy hangos kisebbségről van szó, akiket korántsem nemes célok vezérelnek.

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy jó néhány becsületes, rendszerben gondolkodó ember is van a szkeptikusok oldalán, akik nem csak reflexből gúnyolódnak. De sok-sok jogász, újságíró és egyéb komoly hivatást űző ember is akad – még korábbi szkeptikusok is –, akik meglepve fedezték fel, mennyi csaló bújik meg a soraikban. A szervezett, egységbe tömörült szkeptikusok között még a mai napig is szép számmal akad emocionálisan túlfűtött, könnyen ingerelhető alak. A csoport szélén elhelyezkedők között érdekes módon sokan babonások. Ők azok, akik gátlástalanul vádaskodnak, csalást emlegetnek, és személyes támadások során idézgetnek olyan dokumentált eseteket, amelyek kitalált bizonyítékokon alapulnak. Ők azok, akik nem hajlandók elolvasni sem azokat a kutatási eredményeket, amelyek megkérdőjelezik az előítéleteiket. Villámgyorsan alkotnak tetszetős összeesküvéselméleteket arról, mit és kivel csinál Uri Geller, és ahogy az a fundamentalistákkal lenni szokott, pillanatok alatt képesek összeveszni egymással is.

Az egyesült államokbeli Uri Geller-ellenes hadviselés egyik legismertebb, legelszántabb alakja az 1970-es évek óta kitartóan lobbizott az illuzionista ellen. Bizonyos, hogy William Casey bekeretezve látta az ő és társai nevét az előtte heverő, Uri Gellerről készült aktákban. Az érintett nevek között volt egy kissé megkérdőjelezhető személyé is, akit a baltimore-i bíróság szavahihetetlennek minősített.

Most, amikor az ember évtizedekkel később próbálja átnézni annak a különös, roppant eseménydús időszaknak a történéseit, igencsak elgondolkodik. Először is azon, vajon Uri feltűnő, színpadra termett személye csak álca volt-e, amelynek az volt a célja, hogy senki se tartsa elképzelhetőnek az illuzionista részvételét bármiféle komoly hírszerzési tevékenységben. Másrészről pedig azon, hogyan lehetséges az, hogy miközben a szkeptikusok soraiba jócskán elhelyeztek olyan CIA-ügynököket, akik Geller elleni információkat terjesztettek, magas pozícióban lévő hírszerzők tökéletesen meg voltak győződve arról, hogy a harsány izraeli szupersztár valódi képességekkel bír. Előbbiek természetesen arról akarták meggyőzni a szovjeteket, hogy a titkos amerikai médiumfegyver csak egy csaló. Andrija Puharich valóban úgy gondolta, hogy a Védelmi Minisztérium döntése szerint Uri Geller meggyilkolása helyett nevetségessé kell őt tenni a közvélemény szemében, s ezért hatékony ellentábort alakítottak ki a szkeptikusokból. Legalábbis ez volt az elmélet.

Nemrégiben feloldottak néhány korabeli titkosított belső dokumentumot, erősen lerövidítve. Ezek nyilvánvalóan elérhetők voltak Casey számára, amikor felhívta Uri Gellert. Az iratokból érdekes módon egyértelműen kiderül, hogy a CIA rendkívül értékes személynek tartotta az illuzionistát.

Az egyik memóban például arról olvashatunk, hogy ki kell venni Gellert a félhivatalos Stanfordi Kutatóintézet kezei közül és a CIA felügyelete alá kell helyezni. A javaslat így hangzik:

„Ha azt mondjuk Stanfordnak (mellesleg őszintén), hogy nincs szándékunkban kizárni őket a folyamatból, minden adathoz azonnal hozzáférnek, és első kézből publikálhatják azokat, meggyőzhetjük őket arról, hogy befolyásukat a következőképpen használják fel Gellernél. Azt mondják neki, hogy a további kutatásokhoz szükséges pénz megszerzéséhez megmutatták az adatokat és a filmet néhány kiválasztott kormánytisztviselőnek. Bár néhány hitetlenkedő ellenére mindnyájan érdeklődőnek tűntek, csak egynek van bátorsága és eszköze arra, hogy továbbvigye az ügyet. Ezért arra biztatják Gellert, hogy legalább hallgassa meg az ajánlatukat. Ha azt kérdezi, kiket képviselnek ezek az emberek, Stanford ügyesen azt mondhatja, hogy az illetők ezt inkább személyesen mondanák el. (Megjegyzés: a megfelelő támogatás mellett a Nemzeti Egészségügyi Intézet munkatársainak adhatjuk ki magunkat.) Stanford összehozza a találkozót, mi pedig megpróbáljuk meggyőzni arról, hogy kössünk egy két-három hónapos szerződést, amely meghosszabbítható, ha a felek kölcsönösen úgy kívánják. Ha nem az intézet munkatársainak tüntetjük fel magunkat, és ha Geller mindenképpen meg akarja tudni, kik vagyunk, felfedjük az igazságot, de csak kellő visszafogottsággal, miután biztosítjuk az együttműködésünkről.

Ha az Egészségügyi Intézet munkatársai leszünk, érthető lesz, miért érdeklődünk Geller iránt: elsősorban kutatási szempontok miatt. Ha felfedjük a kilétünket, azzal magyarázzuk a helyzetet, hogy a tudományos érdeklődésen túl aggódunk amiatt, hogy ezek a képességek rossz kezekbe kerülnek, és így az egész emberiség jövőjére veszélyt jelenthetnek. Érthető módon felelősséget érzünk, szeretnénk megvédeni a világot, és számítunk Geller együttműködésére. Más szóval teljesen őszintén beszélünk vele.

A dolgok jelenlegi állása mellett nincs sok veszítenivalónk, és ha ügyesen kezeljük a helyzetet, van rá esély, hogy együttműködésre találunk. Ha így lesz, beköltöztetjük egy klinikára (ha kell, álnéven), és biztosítjuk, hogy a körülmények (privát szféra, biztonság, szabad mozgástér) megfeleljenek G. elvárásainak, aki ott fog élni és aludni, de a munkaidőn túl természetesen elmehet. Ez mindkét fél számára megfelelő kell hogy legyen.

Ezután elvégezhetjük a számára előkészített kísérleteket, és megvizsgáltathatjuk az intézet specialistáival. Ilyen körülmények között meg kell próbálnunk a lehető legkényelmesebb és legmegnyugtatóbb környezetet biztosítani G. számára, de rendkívüli jelentőséggel bírna, ha a módosult tudatállapot közben anyagmintákat (vér, testnedvek) szerezhetnénk tőle. Ugyanez kívánatos lenne normál állapotában is. Ha az eredmények konzisztensen biokémiai okokat sejtetnek, az azonosítás és a másokban történő előidézés (például gyógyszeres úton) rövidre zárható. Kevésbé drámai módon mindnyájan érzékelünk jó és rossz periódusokat rövid távon egy napon belül, hosszabb távon évek során is. Amikor jó passzban vagyunk, energikusnak, egészségesnek érezzük magunkat, a többiek pedig hatékonynak, dinamikusnak látnak minket. Logikus a feltételezés, hogy a „pszi” területén is hasonló ciklusok zajlanak le, és akárcsak a hétköznapi emberekben, az okok fiziológiai/kémiai, valamint környezeti/pszichés jelenségekkel függnek össze.”

Egy másik dokumentum feltárja, miért akarta a CIA közvetlenül rátenni a kezét az izraeli mentalistára. „Furcsának tartom, hogy a CIA-t nem az érdekli, vajon Geller képességeinek alapja idegrendszeri vagy azon kívüli, hanem az, vajon ezeket a képességeket hasznosíthatná-e a szervezet (nem is feltétlenül Geller alkalmazásával, hanem úgy, hogy másokat is kiképeznének arra, amit ő tud). Ha valaki képes lenne arra, hogy egy zárt széfben elhelyezett tervrajzot anélkül reprodukálni tudna, hogy kinyitná a széfet, vagy ha nagy távolságból is képes lenne megkülönböztetni egy hamis és egy valódi rakétát egymástól, az felbecsülhetetlen kincs lenne. A stanfordiak Gellerrel végzett kísérletei kizárólag a viselkedésére irányultak, de magát Gellert nem vizsgálták (csupán egy EEG-t csináltak róla, ami semmilyen eltérést nem mutatott). A jövőben érdekes lehetne abból a szempontból is megvizsgálni, hogy például a hallása vagy a látása eltér-e az átlagemberekétől, vagy túlmegy-e az emberi érzékelés határain.”