Vitányi Iván

A küszöbember

Életem történetei
Horthytól Orbánig

Noran Libro

Tartalom

Előszó   Egy „küszöbember” jegyzetei

1  Család, gyermekkor, felnőtté válás – 1943-ig

1. A CSALÁD

2. A GYERMEKKOR, ÁTALAKULÁSOM TÖRTÉNETE

2  Első felnőttéveim, ellenállás, börtön – 1943–1945

1. ELSŐ FELNŐTTÉVEIM

2. KAPCSOLÓDÁS AZ ELLENÁLLÁSI MOZGALOMHOZ

3. A BÖRTÖNTŐL NEMESMEDVESIG

3  Útkeresés, a kitörés kísérletei – 1945-től 1957-ig

1. ÚTKERESÉS 1945 UTÁN

2. HULLÁS A SEMMIBE, A KITÖRÉS KÍSÉRLETEI

3. ÉBRESZTŐ

4. A FORRADALOM

5. KÖZVETLENÜL 1956 UTÁN

4  A Kádár-idők

5  A rendszerváltástól máig

6  Filozófiai és társadalom-lélektani anekdoták

7  Függelék – Háttértanulmányok

Impresszum

Előszó

Egy „küszöbember” jegyzetei

Sokat látott öregembertől gyakran kérdezik, hogy miért nem írja meg élete történetét. Tőlem is sokszor kérdik, hogy miért nem tettem. Mert kevesen vannak ma már, akik mindig a frontvonalban küzdötték, vagyis inkább küszködték végig az elmúlt évtizedek nagy fordulatait, 1943/44-et, 1945-öt, 1956-ot, akik ott voltak a kádári idők belső ellenállásának szinte minden szakaszában, az 1990-es rendszerváltásban és utána a zsenge magyar demokrácia valamennyi küzdelmében. Részt vettem sok harcban, többször közel álltam a győztesekhez, de a végén többnyire a sem nem győztesek, sem nem vesztesek csoportjába kerültem. (Ám a győztesek sem maradtak sokáig a helyükön – és akkor kezdődött minden elölről.)

Idejekorán felismertem társadalmi helyzetemet, amikor – még a 1979-ben – ezt a mindig a „küszöbön álló értelmiségi” magatartásával jellemeztem, hivatkozva Posa márki szerepére Schiller Don Carlosában. Aki ott áll a hatalom közelében, és ugyanakkor benne él a szélesebb társadalom mindennapi valóságában. Ezt fejezte ki Karl Mannheim a „szabadon lebegő értelmiség” fogalmával, ezt fejlesztette tovább Victor Turner „liminalitás”, a mindig a küszöbön, a határon lét kategóriájával. Turner nem elégszik meg a társadalom szokásos statikus osztályozásával (munkások, parasztok, vállalkozók, értelmiségiek stb.); a stabil osztályhelyzetűek mellé felveszi egyrészt a marginálisok (más néven a „tömegek”) egyre növekvő csoportjait, másrészt a többfelé nyitott liminálisokat. Azért nevezte őket, mert mindig a felül-, alul-, kívül- és belül állás határán élnek így (limes = határ), örök egzisztencialista vagy posztmodern pozícióban. Nekik egy kicsit többet szabad, és egy kicsit kevesebbet. Sokat kezdeményeznek, de mindig kevesebbet végeznek. Idetartoznak az elégedetlenek, a lázadók, a kérdéseket feltevő, új utakat kereső tudósok, művészek, a tudomány és a technika felforgatói-előrevivői. Ha sikerül nekik, nagy alkotóként, újítóként vagy forradalmárként tartják őket nyilván, nevük fennmarad a technika, a tudományok, a művészetek történetében. Ha nem sikerül, sokan válnak keserű emberré. De idetartoznak az oktalanul elégedetlenkedők, a szüntelenül lázadók, a csak felforgatók és a rombolók is.

Ez a helyzet különösen alkalmas arra, hogy az egész társadalomra vonatkozó nézetek és programok szülessenek. Orwell azt írta, hogy a nagy változások és forradalmak sohasem felülről és sohasem alulról indulnak, hanem mindig középről. Azoktól, akik nincsenek igazán felül, nem integrálódtak bele teljesen az adott hatalom szerkezetébe, de annyira mégis benne vannak, hogy jól látják és átlátnak rajta. Akik nincsenek alul, nincsenek megverve a teljes kirekesztettség minden nyomorúságával, de annyira mégis benne vannak, hogy átérzik annak minden kínját. Tőlük indul ki a legtöbb változás, a technikai felfedezések csakúgy, mint a szellemi értékek forradalmai. Tőlük indul ki, de nem ők az első számú haszonélvezői.

Ebben a küszöb-helyzetben megadatott nekem, hogy belülről ismerjem a félfeudális történelmi Magyarország közép- és uralkodó osztályának belső életét, csakúgy, mint 1945–1990 és 1990–2013 hatalmi csoportjainak belső harcait. És ugyanakkor eljutottam oda is, hogy a népi mozgalom keretében ismerjem meg a parasztság életét, mozgalmi kapcsolataim révén pedig a munkásságét, az értelmiség különböző típusait pedig munkám által belülről ismertem, a tudományos, művészeti és sajtó „hoch intelligenciától” a falusi népművelőkig és pedagógusokig.

Ezt sokan tudják is rólam. Így történt, hogy a kiadó felkért, hogy írjam meg életem történetét – kicsit alaposabban és elemzőbben, mint ahogy egy már megjelent könyvecskében tettem (Önarckép – elvi keretben – 2007). Úgy éreztem azonban, hogy ez a maga összetettségében nem férne bele a most elképzelhető keretekbe. Ezért abban maradtunk, hogy ezúttal mozaikszerűen próbálom bemutatni – pontosabban felvillantani – tapasztalataim fővonalait. Kiválogatom azokat a jellemző részleteket, ha úgy tetszik, történeteket, sőt egyenesen anekdotákat, sztorikat, amelyek – „mint csöpp vízben a tenger” – képet adhatnak az egészről. Egyaránt helyet kapnak közöttük saját életem jellemző eseményei, valamint akkor hallott és megismert jellemző helyzetképek.

Szerkezetileg hat nagy részben igyekszem ezt megtenni.

1. Gyermek- és ifjúkorom, családom történetétől kezdve 1943-ig, amely egybeesett a felnőtté válással (akkor érettségiztem).

2. Első felnőttéveim, 1943-tól 1945-ig, belefoglalva az ellenállást, a börtönt, a háború végét.

3. Az útkeresés és a csalódások története, 1945-tól 1957-ig. A kezdő demokrácia, az ifjúsági és kulturális mozgalmak, a Rákosi-kor története a forradalomig és a forradalom leveréséig.

4. A Kádár-kor kettős társadalma, a benne átélt harcok és ellentmondások.

5. A rendszerváltástól máig tartó időszak.

6. Végül néhány olyan történettel zárom a könyvet, amelyeket filozófiai, szociológiai és társadalom-lélektani anekdotáknak neveznek, és úgy érzem, valamennyi általam átélt kort jellemeznek.

Azokat a történeteket igyekeztem kiválogatni, amelyek – úgy érzem – a magyar helyzetre egyetemlegesen jellemzőek.

* * *

Nem tagadhatom azonban meg magamat, pontosabban azt, hogy az eleven életben, mindezen történetek között magam is szüntelenül azon gondolkoztam, hogy hogyan alakult és hogyan fog alakulni a magyar társadalom élete. Ezt igyekeztem írásaimban megfogalmazni, hol tudományos igénnyel, hol a közgondolkodás számára.

Örökös küszöb-helyzetemből következik, hogy az életem során egymást többször is váltó hatalmi rendszerek működésében csakúgy szereztem tapasztalatokat, mint a hatalomból kirekesztett vagy vele egyenesen szemben álló rétegek életéből. Ezért a történetek mellé, függelékként, esetenként rövid háttértanulmányt is csatolok – röviden összefoglalva mindazt, amit erről szociológiaipolitikai könyveimben, tanulmányaimban részletesen kifejteni igyekezem. Ezek helyezik el az anekdotákat a megfelelő környezetbe.

1

Család, gyermekkor, felnőtté válás – 1943-ig

1. A CSALÁD

Édesapám és édesanyám családja egyaránt a középnemességhez tartozott, annak kétféle rétegéhez.

ÉDESAPÁM CSALÁDJA, A VITÁNYIAK

Vitány falu Sátoraljaújhelytől és Szépfalvától nem messze fekszik, ma a szlovák határ mellett. (A múlt században egyesítették a szomszédos Vily községgel, ekkor Vilyvitány lett a neve.) Itt élt Vitányi Gergely, aki 1667-ben a török elleni harcban viselt érdemeiért nemességet kapott. Földet azonban nem adtak hozzá. Vitányból a család nem sokára elköltözött Makkoshotykára, Sárospataktól négy kilométerre. Nem voltak jobbágyok, de számottevő birtokuk sem volt. Ahhoz a Magyarországon ritka réteghez tartoztak, amit szabad parasztságnak nevezhetünk.

Az évtizedek-évszázadok során itt olyannyira elszaporodtak, hogy a falu lakosságának jelentős részét, talán a felét ma is Vitányinak hívják. A másik fele roma, és a két rész – egyre többektől hallom – békében él együtt. Egy a környéken ismerős egyetemi tanár (2014-ben egyébként fideszes parlamenti képviselő) azt mondta nekem, hogy ezt akár példa gyanánt is lehetne mutogatni, mint a roma beilleszkedés jó példáját.

Makkoshotykán sohasem volt nagybirtok, nem volt gazdagsággal kecsegtető szőlészet. Református falu volt, vallásilag is Sárospatakhoz tartozott, és ha a lelkész felfigyelt egy tehetséges fiúra, elintézte, hogy felvegyék a pataki kollégiumba. Így került dédapám apja, szintén Vitányi Gergely, a pataki iskolába, majd a teológiára, és így lett református lelkész Zsércen. Az ő fia, az én dédapám, József pedig Megyaszón. Lakása – szabályos tornácos parasztház – még 1980 körül is megvolt, „Vitányi-háznak” nevezték – de azóta lebontották.

VITÁNYI JÓZSEF A PILVAXBAN

Dédapám legidősebb fia – szintén Vitányi József – azonban már jogásznak készült, Budapesten tanult, és tevékeny részt vett a márciusi forradalomban. Majd később a szabadságharcban, ezért Haynauék bíróság elé állították, és büntetőszázadba sorozták, amely Olaszországban teljesített szolgálatot. Erről írta Emlékiratok című könyvét, amely birtokomban van. Hadd idézzek ebből néhány sort március 15-éről (eredeti helyesírással):

Kedves Szüléim!

Az események sora a következő:

Megjővén és elterjedvén a Franczia forradalomróli hir, ez, s hozzájárulván még ehez a Németország csaknem minden kiskirályságaiban kifejlődött mozgalmak, – fölébredt végre a Magyar is, (az ifjúság:) – látván – hogy ha van arra jó alkalom, az most van – hogy kérjen, követeljen mindent, mire joga van, mire a’ kor’ szelleme megérlelte már a Nemzetet.

Nehány napokkal ezelőtt a Pesti középponti ifjúság mintegy minden czél nélkül a rendesnél számosabban gyűlt össze naponta a Jillinger kávéházban, … szónokolgattak, vitatkoztak, míg végre a franczia modor szerint reformlakomát terveztek Martz 19ikére, s arra aláírást is nyitottak. Megérkezvén Pozsonyból a felirata az alsó táblának, ez még nagyobb élénkséget szült, annyira, hogy egy petitiót számos aláirással rögtön készíteni terveztek, s e tárgyban az ellenzéki kör egyetemes gyűlést tartván, ott Klauzál, Csányi, Nyáry igyekeztek rábírni a heves ifjúságot, hogy közöltessék az elébb Gr. Battyányi Lajossal, a Magyarországi ellenzék’ fejével, ki azt az egész országban köröztesse aláírás végett… Ennek következtében ma reggel fiatal ügyvédek, költők stb összegyűltek a mi egyetemünk udvarában, s itt Petőfi elszavalván az általa készitett Nemzeti dalt – mellyet mellékelendek – mennek kivivni a sajtószabadságot; eleinte a Censorhoz akartak menni, de aztán egyenesen mentek a nyomdába, ott a sajtót elfoglalták, s nyomatták tüstént a petitiót magyar és német nyelven, s a Nemzeti dalt, de megtudván, hogy a mi osztályunk az egyetemben a’ boncztani leczkére maradt vissza, értünk jöttek, s magukkal vittek minket is a’ nyomda elibe, ott szónokolgattunk, Petőfi a Nemzeti dalt több izben elszavalta….Délután a’ helytartó tanács minden további kérelem nélkűl megadta a’ sajtószabadságot. – Ekkor a’ Stancsics’ kiszabaditásáról – ki mint Politicai statusfogoly Budán ült – gondolkoztak, roppant tömeg ment Budára, velök Gr. Almássy Móricz, aki éppen elfogatta Stancsicsot, – s ott szinte békés úton megnyerték neki a Szabadságot, ’s hozták haza diadallal. – S ez mind a mai nap Martz 15ének műve – nagy nap a Magyarnak, mert illyen eseményt még a Magyar történetkönyv fel nem mutathat…

Ma Mártz 16ik-án nemzeti őrség alakítása elhatároztatott; a polgári őrség megszaporittatott 1500al – a’ nemzeti őrségre pedig aláirás nyittatott, ki ezt teszi, ingyen kap fegyvert, s a nemzeti szín szalag – ismertető jelt…. Eddig menvén a’ dolgok, ma estve az eddigi diadal’ ünnepére az egész Budapest ki lesz világítva. – A’ Petitio im ez: „Mit kiván a’ Magyar Nemzet? – Szabadság, Egyenlőség, és Egyetértés.

Hogy levelem megnyugtatási czéljának megfeleljen, még egyszer mondom, hogy mindeddig semmi erőszak nem történt, s a dolgok mostani menete szerint történni nem igen fog; ugyanazért – habár az egyetemi ifjúságnak – melly eféle mozgalmaknál Párisban, Bécsben is főszerepet vitt – magam is tagja vagyok, – rajtam aggódni – ha talán azt tennék kedves Szüleim – nincs okuk; ha komolyabb fordulatot venne a dolog, – amennyire lehet – őrizkedném. –

De – mint mondtam – nem őrizkedett, részt vett a harcokban. Utána büntetőszázadba osztották, amelyet Olaszországba vittek. Emlékiratai erről is beszámoltak.

Azután megnősült, Parádon telepedett le, hat fia lett – megvannak a fényképeik, szép sudár legények. Mind a hatan meghaltak tüdővészben huszonöt éves koruk előtt. Csak a hetedik gyermek, egy lány maradt életben, Karolina.

A JOGÁSZOK KÉT NEMZEDÉKE:
VITÁNYI NAGYAPÁM ÉS ÉDESAPÁM

Nagyapám, Vitányi Bertalan huszonöt évvel volt fiatalabb bátyjánál, Vitányi Józsefnél, akkor született, amikor a bátyja – úgy látszott – végképp eltűnt a fogságban. Folytatta a papi mesterséget, jogot végzett, ügyvéd lett Szerencsen – többek között az ekkor épülő cukorgyár első jogtanácsosa. Felesége, Hanák Erzsébet Gyöngyösről jött, Egerben végezte el a tanítóképzőt. Hat gyereket szült, de még fiatalon meghalt sarlachban, és a gyerekek közül kettő kicsi korában követte. A tragédiák hatására Vitányi Bertalan – akit sárospataki emlékezések tetterős, életszerető embernek jellemeztek – elkomorodott, és ötvenkét éves korában ő is eltávozott. Szerencsére akkor már velük volt Vitányi József lánya, Karolina – ahogy én ismertem: Linka néni –, aki odaadóan nevelte a gyerekeket, és vezette a szerencsi háztartást, ahol a legidősebb gyermek, Vitányi Miklós továbbvitte az ügyvédi irodát, a többiek meg hazajártak. Én még ismertem őt. Öccse, édesapám, Vitányi Iván szintén jogot végzett.

ÉDESANYÁM CSALÁDJA, A SZENTPÁLYAK

Anyám családja, a Szentpályak a középnemesség felső, földbirtokos rétegéhez tartoztak. Eredetileg székelyek – Homoródszentpál ma is létezik, nem messze Székelyudvarhelytől. (Nemrég jártam ott, még Szentpály nevezetű, távoli rokonnal is találkoztam.) A 17. század elején emelkedtek ki a közszékelységből. Sajátos volt ez a kiemelkedés – és vele a család további viselkedése –, mert inkább a kultúrán alapult, mint a jóléten. Az első ismert ős, Szentpály István, előbb Rákóczi György, majd Bethlen Gábor szolgálatában állott. Kulturális és külügyi szolgálatokat teljesített, mivel több nyelven tudott, többek között törökül is. Részt vett azokon a titkos tárgyalásokon, amelyeknek az volt a témája, hogy Erdélyt békén hagyják a törökök. (A tárgyalások titkosírással készített jelentéseit és Rákóczi utasításait Ötvös Ágoston fejtette meg, és adta ki 1848-ban Rejtelmes levelek címmel.)

Nagyobb szerepet játszott Bethlen udvarában, mint a könyv- és titkos irattár vezetője. Ő volt a „kultúrfelelős”. Mindehhez házassága is hozzájárult: felesége, Baráti Borbála Mircea, Beszarábiai fejedelem unokája volt. Mircea nagyapját pedig Vlad Ţepeșnek hívták, aki Drakula néven írta bele magát a történelembe. Megjegyzem, hogy ezt a tényt a család tökéletesen elfelejtette, mert el akarta felejteni. Pedig 1798-ban, Szentpály Istvánnak, a debreceni egyetem tanárának halálakor kiadott emlékkönyvben még megírták. Velem is történészek közölték, amikor véletlenül erről beszéltünk. (Amikor pedig ezt elmondtam édesanyám utolsó életben maradt testvérhúgának, majdnem elájult. Azt mondta, soha többet ne emlegessem.)

Szentpály István fia, Szentpály Ferenc neves költő lett. Arról volt híres, hogy Werbőczy Tripartitumát lefordította magyarra, méghozzá versekben. (Egy másolt példányt őrzök belőle.) Az ő fia, Szentpály Benjámin, a szabadságharcban Rákóczi Ferenc egyik kapitánya, a vereség után vele együtt menekült. Lengyelország felé menet egy estét Csarodán töltöttek, Ugocsa megyében. Egy másik korabeli költőnél, Perneszy Zsigmondnál háltak, és az ott töltött két nap elég volt arra, hogy az egyik költő fia beleszeretett a másik költő lányába. Szentpály Benjámin Perneszy Borbálába. De tovább kellett mennie – szerelmes leveleiket később kiadták. Hazajövet összeházasodtak, és ebből nőtt ki az ugocsai Szentpály család. (A romantikus történetből Komáromi András írt történelmi esszét.) Volt egy középnagyságú földbirtokuk – pár száz hold –, különböző tisztségekben részt vettek a megyei életben – többek között ők is megszavazták az Ugocsa non coronat feliratot – és a maguk módján a szellemi életben is – volt közöttük debreceni egyetemi tanár, költő és pap.

Ezt folytatták a 19. században is. Részt vettek a reformkor eseményeiben, a szabadságharcban. Dédanyám Szentpály Lászlóné Egry Irma, az ő édesapja, Egry János volt 1848-ban a főispán – őt a vereség után in contumaciam halálra ítélték, de mire odaértek a pribékek, meghalt. (Az Egry család is több neves értelmiséget adott, többek között – anyai ágon – Gulácsy Lajost, a festőt. Czeizel Endre a tehetség örökléséről szóló monográfiájában külön foglalkozik az Egry–Gulácsy rokonsággal.

Szentpály László testvére, Szentpály Janka Beniczkyné Bajza Lenke mellett egyike volt az első nőíróknak, regényeket írt, és néhány kötetet az akkor divatos stílusban, valamint egy hatalmas, tudományos igényű monográfiát a Lavater nyomán akkor terjedő karakterológiáról, „arcisméről”.

Szentpály Janka első szerelme Irányi Dániel volt – levelezésüket később kiadták –, de nem lett belőle házasság. Pedig szenvedélyesen indult. (Egy idézet Irányi Dániel leveléből: „Miért ismertelek meg oh leány? Hogy a hazától és talán magától az élettől is csak annál nehezebben válhassak meg. … Én nem szeretlek Téged, én imádlak. Szép vagy és bájoló,… homlokodra a márvány irigyen tekint, arcod szelíd pírját a szellő festette… termeted – de minek számláljam elő szépségedet, hiszen én mind nem ezt szeretem. Imádlak tiszta szívedért, imádlak, mert szereted a Hazát!”

Második szerelme, Boconádi Szabó József, ezredesként vett részt a szabadságharcban, Aradon halálra ítélték, majd tizenöt év börtönre csökkentették a büntetését. Megismerkedésük romantikusan ismételte meg Szentpály Benjámin és Perneszy Borbála találkozását. Néhány aradi rabot ugyanis egy időre a munkácsi várba helyezték át. A rabszállítók most Halmiban álltak meg (nem messze Csarodától), ott volt a Szentpály birtok. Szentpály Janka és Szabó József fél órára találkoztak, rögtön egymásba szerettek, és örök hűséget fogadtak egymásnak. A fogság még 10 évig tartott, levelezésüket később két vastag kötetben adták ki, ma is érdekes dokumentum. Végül összeházasodtak, gyerekeket nemzettek, sok neves értelmiségi származik tőlük, így például a színházi Beőthy dinasztia.

Szentpály Janka színesen írja le a család életét Halmiban. Idézzek ebből egy jelenetet, amelyben elmeséli, hogy mivel foglalkoznak szabadidejükben.

„Mi nem bálozunk, hanem sokkal hasznosabb mulatsággal töltjük időnket. Színielőadásokat rendezünk az én kezdeményezésemre. Már két előadásunk volt, de bizony a jövedelem kevés. Én az öreg, zsémbes, kacér kisasszonyokat játszom, és nagyon tetszem, művészetemmel sok babért arattam. Most a »Csalódásokra« készülünk Kisfaludytól, én Lucát játszom. Nővéreim a szerelmeseket. Én sok élvezetet találok a játékban, sőt olyannyira otthon érzem magamat a színpadon, hogy majdnem azt hiszem hivatásomnak. Fel is említettem szüleim előtt, de azok borzadva szörnyülködtek ilyen gondolatnak még a lehetőségétől is. Apáca is szeretnék lenni, de ezt mégsem szeretem, mert lekötött, rabszolgai. A szabadságot pedig mindenekfelett imádom.”

Szentpály Janka leszármazottai kiszakadtak a dzsentri létből, és helyzetük szerint is értelmiségiekké váltak. Egyik lánya Szabó Aranka, Beöthy Zsolt felesége, aki szintén ismert író és színházi ember (első felesége Rákosi Szidi, a népszerű színésznő volt). Gyerekeik és unokáik szintén neves értelmiségiek, részben Beöthy, részben Horn néven. Szabó Aranka lánya, Beöthy Katalin ugyanis kalandos házasságot kötött, Kairóba ment férjhez Horn Alfrédhez, az ő fiuk, Horn Artúr azonban hazajött, és idehaza lett ismert agrárszakember, a Magyar Tudományos Akadémia tagja. Nemrégen halt meg. Fia, Horn Péter szintén akadémikus, jelenleg a kaposvári akadémiai kutatócsoportot vezeti.