R. Kárpáti Péter

Élet az élet után

Halálközeli élmények Magyarországon

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Tények

A halálközeli élmények fázisai a klinikai halálból visszatértek beszámolói alapján

Párbeszédek kommentár nélkül

I. RÉSZ

II. RÉSZ

III. RÉSZ

A filmsorozatba nem került élményleírások

Szerzői utószó

Néhány, a témához kapcsolódó játékfilm

A kötet alapjául szolgáló filmsorozat munkatársai

Impresszum

A kötet az Élet az élet után című dokumentumfilm-sorozat alapján jött létre.

A szerző szeretné a lehető legtényszerűbb módon ismertetni mindazt, amit a halálközeli élmények jelenségköréről a 21. század elején tudni lehet.

A kötetnek nem célja a fizikai halál utáni bárminemű létezés tagadása, igazolása, megkérdőjelezése vagy misztifikálása.

Elnézném, amint egyszer csak tétovázva, lassan,

mint aki gondol egyet a susogó lugasban,

föláll és szertepillant és hirtelen megindul

és nekivág az útnak, mely a kert bokrain túl

ott lappang, elvezetni a távolokon által,

két oldalán a búcsút integető fákkal.

Csakúgy szeretném látni, mint holt anyját a gyermek,

azt a szép, régi asszonyt, amint afényben elmegy.

JÓZSEF ATTILA:

Az a szép, régi asszony

(részlet)

Előszó

Magam soha nem tapasztaltam testen kívüli érzetet, halálközeli élményekkel kapcsolatos bárminemű jelenséget. Ám kamaszkoromban került kezembe az Élet az élet után című Raymond Moody könyv, és felkeltette érdeklődésemet az olyan tapasztalatok sokasága, melyekről a klinikai halált átélt emberek számolnak be.

Ötvenévesen alkalmam nyílt arra, hogy részletesebben is utánajárjak az olyan jelenségeknek, melyeket nem, vagy csak nagyon nehezen lehet természettudományos eszközökkel megmagyarázni.

Mivel Magyarországon viszonylag kevés hiteles forrás érhető el e sokakat érdeklő és vitatott témakörben, ezért azt gondoltam, érdemes utánanézni és közzétenni a lehető legtöbb ismeretet a halálközeli élmények jelenségköréről.

A filmsorozatban és a jelen kötetben is igyekeztem objektíven bemutatni mindazt a tényanyagot, ami a legújabb tudományos magyarázatok, kutatási eredmények ismertetése mellett a magyarországi átélők eseteivel, orvostudományi és vallási szakértők véleményével, valamint ismert és szakmájukban elismert közéleti szereplők gondolataival bővítheti ismereteinket.

A forgatások során meglepő felismerés volt számomra, hogy lényegesen többen vannak ma Magyarországon azok, akik saját tapasztalattal rendelkeznek e témában, mint azt korábban feltételeztem.

A filmsorozat forog tovább. Célom, hogy a halálközeli élmény hazai átélőinek történeteit közreadva minél több ismeretet szerezhessenek az érdeklődők ebben a különös, bensőséges és felkavaró témakörben.

R. Kárpáti Péter

Tények

• A halálközeli élmény létező emberi tapasztalat, melyről a klinikai halál állapotából visszatért emberek számolnak be.

• A halálközeli élmények leírásai rendkívül nagy hasonlóságot mutatnak, függetlenül a tapasztaló személy nemétől, életkorától, társadalmi, kulturális és földrajzi elhelyezkedésétől, vallásosságától, vagy attól a történelmi kortól, amelyben a személy él.

• A halálközeli élmény mint jelenség léte társadalmilag nem tagadott, de annak magyarázata, véleményezése markánsan eltérő.

• A klinikai halál állapotából visszatért emberek mintegy 30%-a számol be ilyen jellegű tapasztalatról.

• A halálközeli élményt átélők nagy részénél eredendően megszűnik az elmúlástól való félelem.

• A halálközeli élményt megtapasztalók döntő többsége pozitív élményekről számol be.

• A „halálközeli élmény” a tekintetben is pontos kifejezés, hogy néhány elemének (mint például az életfilm-lepergés vagy a testen kívüli élmény) megtapasztalása nem kizárólag a klinikai halál állapotában, de a potenciális halálközelség tudatában is (elszakadó hegymászó kötél, zuhanó repülőgép stb.) létrejöhet.

• A jelenség vizsgálatával több mint harminc éve a Halálközeli Élményekért Nemzetközi Szervezet (International Association for Near-Death Studies) foglalkozik behatóan (www.iands.org).

A halálközeli élmények fázisai a klinikai halálból visszatértek beszámolói alapján

A halálközeli élményeknek nem minden eleme jelentkezik egy-egy élmény-eseménysor alkalmával, az egyes elemek sorrendisége viszont általában azonos.

• A klinikai halál állapotába kerülő személyeknek ugyan megszűnik a testérzetük, ám hallásuk működik, valamint a hallottak rögzítéséről és értelmezéséről számolnak be. Gyakori, hogy kómában lévő betegek utólag pontosan és részletesen elmesélik, hogy kik és mit kommunikáltak az egyébként minden vizsgálati reakciót nélkülöző fizikai testük mellett.

• Az ezt követő fázisban fizikai testük mellett találják magukat (például balesetnél a balesetet szenvedett testük mellett, vagy kórházban a plafon magasságában, az ágyon fekvő testük fölött). Ebben az állapotban a látásuk nem érzékeli a fizikai testüktől térben is különlévő úgynevezett asztráltestük meglétét, ám a fizikai környezetet annak apró részletességeivel igen. Van, aki diffúz körvonalú saját asztráltestet lát. S bár testük és fiziológiai értelemben vett szemük nincs, látnak és rögzítik a látottakat.

Személyiségük, éntudatuk, értékítéletük, gondolkodásuk ugyanaz, mint fizikai életükben.

Gyakori beszámoló, hogy mikor az asztráltest fizikai kontaktust szeretne teremteni a látott fizikai környezettel, akkor az asztráltest átsiklik a fizikai tárgyon, személyen. Olyan érzésről számolnak be, mintha füstöt vagy vízszerű anyagot próbálnának megérinteni, de az elsiklik, kifolyik érintésük elől. Előforduló tapasztalat, hogy egy fizikai világhoz tartozó személy egyszerűen átsétál az asztráltesten.

A tapasztalatok szokatlanságukkal és értelmezhetetlenségükkel ijedtséget válthatnak ki a távozóból.

• Egy idő után a távozó rájön, hogy a helyzetváltoztatáshoz nincs szüksége időre, s a földi fizikai gátakon is át tud haladni. Ajtókon, falakon tud áthatolni, s távoli területekre is eljuthat pillanatok alatt. Az asztráltest helyzetváltoztatási módját általában a lebegés, repülés, suhanás szavakkal jellemzik.

Előfordul, hogy ebben a fázisban a távozó asztrál-teste felkeresi még élő hozzátartozóit, akikkel szeretne kommunikálni. A kapcsolat azonban nem jön létre, mert a hozzátartozók nem érzékelik a távozót.

• Az alagútélmény, mint a halálközeli élmények egyik gyakran előforduló jelensége, olykor tartalmaz kellemetlen tapasztalásokat. Bántó zaj, kellemetlen hang érzékelése közben általában egy sötét (egyik beszámoló szerint: félős-hideg) helyen találja magát a távozó. (Ez a tapasztalat nem minden esetet érint az alagútélmény átélőinél.) Majd egy idő után a távozó apró fénypontot vesz észre a távolban. Ez a fény egyre nagyobb lesz, egyre inkább kiteljesedik, ezáltal a távozó azt érzi, hogy halad a fény felé, csakúgy, mint egy alagútban. Amikor a fény betölti a környezetet, a személy érzékeli a fény központjában megjelenő fénylényt. Ez a lény földi értelemben nem leírható fényességű, szeretetet és megnyugtatást sugárzó, a visszaemlékezők által „élőnek” nevezett jelenség.

• Az átélők gyönyörűséges helyekről számolnak be. Ez is visszatérő eleme a halálközeli élményeknek: csodálatos mezők, kertek, folyók, épületek felett suhannak egy szeretetet árasztó (szellemi) lény kíséretében. Nyugodt, boldog, szeretetteljes érzésekről mesélnek. Egyszer csak eljutnak egy még fényesebb, még nagyobb szeretetet és megnyugvást árasztó, „földi” szavakkal nagyon nehezen leírható helyre. Gyakorta beszámolnak földi értelemben szintén leírhatatlan színekről, hangokról, formákról, lényekről vagy akár más létformákról, világokról is.

• A halálközeli élmények következő része az úgynevezett mindent megértés érzése. A távozó úgy érzi, hogy olyan érzelmi, logikai és minden ismeretre kiterjedő tudás birtokába kerül, amivel átlátja az emberek közötti, a flóra-fauna és a bolygóközi rendszer, a más világok vagy akár a genezis összes létezőségét.

• A mindent megértés érzése egyúttal felerősíti a távozó lelki tartalmait. Talán ennek is következménye a halálközeli élmények következő egysége, az úgynevezett életfilmlepergés, vagy más néven panorámatudat. Az életfilmlepergés a halálközeli élmények azon elemeinek egyike, amely nemcsak a klinikai halál állapotában tapasztalható, hanem a fiziológiai keringés teljes megléte esetén is – például egy végzetesnek hitt autóbalesetet megelőző pillanatban.

A jelenségre gyakran a fény, illetve a fénylény jelenlétében kerül sor. A távozó előtt lepereg az élete, újra éli minden egyes pillanatát. Az életfilm pillanatait nem egymás után, hanem egyszerre látja át (ettől függetlenül rendszerint kronologikus sorrendben). Az életfilmben kiemelkedőek azon részek, melyekben a távozó megbántott valakit, lelki fájdalmat okozott másoknak, vagy sikertelen döntéseket hozott. Ennek folyományaként megbánás, lelkiismeret-furdalás vagy a retorziótól való félelem érzése lesz úrrá a távozón.

Az életfilmlepergés végén azonban nem elítélés, hanem minden esetben megbocsátás és szeretet tapasztalható. Ez a megbocsátás és megnyugtatás általában a fényből, energiából, fénylényből érkezik.

• Az elhunyt rokonokkal, ismerősökkel való találkozás is lényeges eleme a halálközeli élményeknek. Az átélő személy látja őket, és gondolati úton kommunikál is velük. Gyakori tapasztalat, hogy a megjelentek arca felismerhető, és a személyiségük is olyan, mint életükben volt (rendszerint a fiatalabb, tehát nem a halálukat közvetlenül megelőző énjük jelenik meg).

• A halálközeli élmények sorában van egy elem, amikor olyan jövőbe mutató képeket lát és rögzít a személy, amelyek a visszatérést követően – akár évekkel később – realizálódhatnak a fizikai létben.

• A személy határtalanul boldog, nyugodt és élvezi a szeretetteliséget. „Úgy éreztem, végre otthon vagyok.” Ekkor egy hang és/vagy fény, fénylény közli, hogy még nem jött el az idő, s vissza kell térnie saját fizikai testébe. Ez a tudat fájó érzéseket vált ki a maradni vágyóból, de akarata ellenére egy idő után ismét földi, fizikai testében találja magát.

Párbeszédek kommentár nélkül

– És miről szól ez a maga filmje?

– A halálközeli élmények jelenségköréről.

– Nincsen élet a halál után! Annyi van, amennyi itt van… néha még ez is sok.

– Én nagyon szeretek élni! Úgy tudok örülni mindennek – egy kis virágnak, egy mosolynak. Szerintem az élet csodálatos. Nem értem, hogy odaát mi lehet olyan jó…

– Itt, az intenzív osztályon gyakran fordul elő, hogy valaki épp akkor távozik, amikor fogom a kezét. Olyankor mindig látok egy furcsa jelenséget… ott, fölötte.

– Az ágyban fekvő fölött?

– Igen, de ne is haragudjon, kamera előtt én ezt nem mondom el.

– Szia! Olvastam, hogy a halálközel élményekkel foglalkozol. Nekem nemrég volt egy infarktusom, és a klinikai halál állapotába kerültem.

– Nagyon sajnálom. Már jól vagy?

– Persze, gyógyulok, hála istennek! Nos, engem biztos ki fogsz hagyni a filmből, merthogy nekem semmilyen különleges élményem nem volt. Szerintem ez csak hallucináció, amit mesélnek egyesek.

– Aztán egyszer csak ott voltam a kistemplomnál, és jött egy busz, amin ott volt mindenki, aki már meghalt. Integettek nekem, hogy szálljak föl, de én nem akartam. Aztán leszálltak ketten-hárman, megfogták a karomat, és vinni akartak a busz felé. Akkor nagy nehezen kiszabadultam a kezeik közül… és egyszer csak megint a kórházban voltam.

– Ezt az élményét le tudná írni?

– Én nem akarom leírni, nem tudom megírni… Csak úgy elmondtam magának.

– Hogy lehet az, hogy valaki vak, de mégis fölülről látja magát, a plafon alól? Hogy láthatja mégis magát meg a dolgokat maga körül?

– Testen kívüli élmény.

– Igen, de hogy lehetséges? Hiszen vak, nem láthatja…

– Az agyunk 90 százalékát nem használjuk, ez tény, viszont a halál olyan hatalmas trauma, hogy az agy kétségbeesetten keresi a megoldást. Helye van, hiszen ott az a 90 százaléknyi kihasználatlan terület… kitalál mindent, teljesen valósághűen. Tehát az agyunkban zajlik minden.

I. RÉSZ

„Betegesen féltem a haláltól. Ilyen kockázatú szívműtétnél, mint ami nekem volt, ez még inkább elhatalmasodott bennem. Szinte rettegtem … De mióta visszahoztak, már nem félek. Amit odaát megtapasztaltam, arra nem is tudok szavakat.”

„Nem éreztem félelmet, csak teljes békét és nyugalmat.”

„Amikor meghaltam, minden fájdalmam eltűnt.”

„Irtózatos sebességgel rohantam keresztül egy légüres téren.”

„Nagyon sötét, mély völgyben voltam. Később arra gondoltam: igen, most már tudom, mit jelent a Bibliában említett… »halál árnyékának völgye«, mert ott voltam…”

„Miután visszajöttem, egy héten keresztül sírtam, mert a másik világ megpillantása után ezen a világon kell élnem.”

„Teljesen új világ nyílt meg előttem. Folyton arra gondoltam, milyen sok dolog vár még rám, amit meg kell ismernem.”

„Hallottam egy hangot, amely közölte velem, hogy mit kell tennem: vissza kell mennem a földi életbe. De félelmet nem éreztem.”

„Sokakat lenyűgöz a halálközeli élmények rendkívüli hatása, és valamilyen transzcendentális inspirációt sejtenek mögötte. A többség azonban éppen a transzcendencia bizonyítékait hiányolja. Noha sok olyan adalékot lehet találni, amelyet adott nézőpont képviselői már bizonyítéknak tekintenek, ezek valószínűleg nem fognak végső érvet szolgáltatni a halálközeli élmények tartalmának valós vagy valótlan volta mellett.”

Jakabffy Éva pszichológus

A halálban nem csupán az életből való távozás tudata nehéz, de legalább annyira fájó a szeretetkapcsolatok visszavonhatatlan szétszakadása. Ám elgondolkoztunk-e valaha azon, hogy eltávozott szerettünk lelke, lénye tovább él-e, és ha igen, mi történik vele?

A halál vajon a mindenkori létezésünk végét jelenti? Vagy csupán a Földön eltöltött életünk fájó záróakkordja?

A korábban tabuként kezelt témában egyre gyakrabban látnak napvilágot beszámolók, kutatási eredmények, zavarba ejtő tapasztalatok. Óhatatlanul felmerül a kérdés: van-e élet a halál után?

Milyen lesz a halál,

Vajon rossz lesz-e, jó,

Ez a végső, komoly

Nagy-nagy szenzáció?

Lehet, hogy semmi lesz

Egy sárga délután

Elalszik szivarom

S kinyílik néma szám.

Lehet, hogy furcsa lesz,

Reám tör rémesen,

Hogy belekancsulok

S kocsonyává esem.

Lehet, hogy enyhe lesz,

Úgy, ahogy áhitom

S átzúgok rajta, mint

A vasuti hidon,

Mint mély vizek felett,

Hogy a testem pihen

A hálófülke lágy,

Párnázott mélyiben.

Lehet, hogy egyszerű,

Csöndeskés és sivár.

Azt mondják: „ez nem ő”,

Azt mondják: „ez a sár.

[…]

Csodás, iszonytató,

Iszonytató, csodás,

Vörös és fekete

Utolsó felvonás.

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ:
Délutáni meditáció
(részletek)

Valójában mi is a halál? A nyugati orvostudomány megkülönbözteti a klinikai halál, az agyhalál és a biológiai halál fogalmát.

A klinikai halál állapotában az életjelenségek; keringés, légzés, agyműködés átmenetileg szünetelnek. Fontos, hogy ez az állapot visszafordítható.

Az agyhalálnál az agy – beleértve az agytörzset is – működése teljesen és visszafordíthatatlanul leáll.

A biológiai halál állapotában a szervezet életműködése szűnik meg véglegesen. A biológiai halál azonos a hétköznapi értelemben vett halál fogalmával.

A megszólalók

Dr. Bárdos György

DSc neurobiológus professzor Eötvös Loránd Tudományegyetem

Benkő László

zenész

Molnár Piroska

színművész

Paulinyi Tamás

író, PSZI-kutató

SZINTÉZIS Szabadegyetem

Prof. Em. Dr. Szűcs Ferenc

teológus professzor

Károli Gáspár Református Egyetem

Vágó István

a Szkeptikus Társaság volt elnöke

Krisztina

átélő

Attila

átélő

Vágó István

– Szeretnék nagyon konkrétan válaszolni. Nem tudom, hogy van-e élet a halál után. Mindenesetre annak tulajdonítok nagyobb valószínűséget, hogy nincs, ugyanis nincs arra vonatkozó konkrét információm, arra vonatkozó tényanyag, hogy lenne. Ha pedig volna élet a halál után, az egy sor újabb kérdést vetne fel.

Molnár Piroska

– Igen, lehet róla olvasni itt-ott. Vannak persze megmosolyogtató dolgok, amikor az ember az első néhány mondat után azt mondja, hogy ez fikció vagy kitaláció. Vannak viszont nagyon komoly, szavahihető emberek, akikről tudjuk, hogy nem mesélnének ilyesmit, ha nem úgy történt volna. Tehát kénytelenek vagyunk elhinni, hogy igenis létezik a jelenség.

Benkő László

– Biztos, hogy valami van. Nagyon sokan beszámoltak arról, hogy valami más dolgot éreztek, ami kiszámíthatatlan volt. Megélnek egy utolsó pillanatot, amikor még visszafordulnak, és nem mennek át.

A halálközeli élmények olyan emberi tapasztalatok, melyekről a klinikai halálból visszatért személyek számolnak be. Bár erről akár még egy évtizede is vonakodva meséltek a túlélők, mára azonban – talán a tudomány kevésbé dogmatikus hozzáállásnak hatására – egyre többen vállalják, hogy tapasztalataikat a közvélemény elé tárják.

Dr. Bárdos György

– Az illető, akit újraélesztettek vagy visszakerült az életbe, visszaemlékezik arra, hogy milyen eseményeket észlelt, mi járt a gondolataiban, milyen emlékei vannak. Ebben az az érdekes, hogy a szakirodalom alapján az érintettek 90 százaléka a halálközeli élményre csak évek múlva tud visszaemlékezni. Ezért őket úgynevezett „visszanéző interjúk” formájában szokták kikérdezni. Nagyon ritka az olyan kutatás, amelyben a kérdéseket közvetlenül az ébredés után teszik fel. Van, aki nem is emlékszik rá. Nos, mindezek alapján sokan úgy gondolják, hogy annak az élményanyagnak, amiről az emberek beszámolnak, jelentős része nem a halálközeli állapot fennállása alatt keletkezik. Szerintük az valahonnan a memóriából kerül elő, csak valamiért az az érzet alakul ki, hogy ez most történt. Így egy folyamatos eseményláncolat keletkezik, amit az ember fel tud idézni.

Paulinyi Tamás

– Maga az élmény egyértelműen létezik. Erre Moody figyelt fel a hetvenes években. Abban, hogy aztán ezt ki hogy magyarázza, óriási különbségek vannak. Úgy gondolom, hogy időszerű ezzel foglalkozni. A mai tudományos megismerésnek talán az egyik legnagyobb kihívása a tudat és a valóság kapcsolatainak egy sokkal mélyebb és sokkal újszerűbb megismerése.

Dr. Szűcs Ferenc

– Az én személyes meggyőződésem, ami egyben az egyházunk tanítása is, hogy nemcsak ebben az életben reménykedünk – ahogy Pál apostol mondja –, hanem hiszünk abban, hogy van az életnek folytatása. Ez egy egyetemes keresztény-keresztyén reménység és meggyőződés. Az élet túlságosan szimpla és túlságosan rövid volna, ha csak a vegetációra – a születésre, a biológiai életre és a halálra – szorítkozna. Az én meggyőződésem az, hogy ennél több az ember, több az élet. Ez a hit bizonyos értelemben független a halálközeli élményektől.

Ha valaki átél egy halálközeli élményt, akkor csak egészen rövid ideig láthatja meg ezt a fényt, és azonnal vissza kell térnie.Jia azonban meghalunk – úgy értem végleg meghalunk –, akkor a kapcsolat, melyet egy ezüstzsinórhoz lehetne hasonlítani, elszakad. Utána már nem lehet visszatérni a földi testbe, de akkor már úgysem akarunk többé visszatérni, mert aki egyszer is látta ezt a fényt, nem kívánkozik többé vissza.. A fényben csak megértést fogunk tapasztalni, elítélést nem. Olyan feltétel nélküli szeretettel találkozunk majd, amit egyáltalán nem lehet leírni, és ebben a jelenlétben, amit sok ember Krisztussal vagy Istennel, a szeretettel vagy a fénnyel jellemez, tudatosul majd bennünk, hogy egész földi életünk nem más, mint egy iskola. Ezt az iskolát végig kell járnunk, bizonyos dolgokat meg kell majd tanulnunk, és bizonyos vizsgákat majd le kell tennünk. Mihelyt elvégeztük a feladatunkat, és sikeresen megbirkóztunk vele, hazamehetünk.

ELISABETH KÜBLER-ROSS
pszichiáter