Diane Keaton

Elég volt
a bújócskából!

Kossuth Kiadó

Tartalom

bevezetés  A hiba nem akadály

Rabok üveg alatt

Korrekciók

Silány haj napró napra

A szem a lélek tükre

Garbó és nyakkendő, bikini és melltartó

Mi a szépség?

Negyvenegyes lábak

Álom? Otthon? Álomotthon!

Az öregkor aranyat ér

Az egyik fülemen be, a másikon ki

Gyógyító humor

Szenvedélyesen szeretem az éjszakát

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

AZOKNAK A NŐKNEK AJÁNLOM,
AKIK MERNEK HIBÁZNI.

BEVEZETÉS

A hiba nem akadály

Mindig is szerettem a független nőket, a szókimondó nőket, a szeszélyes nőket, a mókás nőket és a törékeny nőket. Amikor valaki olyasmit mond egy nőnek, hogy „Bocsásson meg, de szerintem téved”, akkor én többnyire biztos vagyok abban, hogy az a nő valamit helyesen gondolt vagy tett. Ott van például Diana Vreeland, a Vogue legendás főszerkesztője. Vreelandról sokféle dolgot lehet állítani, de azt nem, hogy klasszikus szépség volna. Az anyja úgy becézte: „az én rusnya szörnyecském”. S mit tett Vreeland? Ébenfekete hajkoronával parádézott egészen 85 éves korában bekövetkezett haláláig. Felrúgta a méltóságteljes öregedés minden szabályát. A „Szépség aranykorá”-ban szerzett vagyont, de nem vált a szépség rabszolgájává. Diana olyan világot alkotott, amelyben „muszáj, hogy legyen ízlésed. Ha van ízlésed, le tudsz jönni a lépcsőn. Az ízlés segít felkelni reggelente. Az ízlésesség életforma; ízlés nélkül nem vagy senki.”

Tisztelem azokat a nőket, akik nem félnek feszegetni a határokat, akik kilógnak a sorból, olyasmiket tesznek, amiket nem várnánk egy nőtől. Ilyen volt Katharine Hepburn. Ugyebár az Oscar-gálán nadrágot és tunikát viselt! Talán nincs nagyestélyije? Nincs ékszere? Nincs fodrásza? Nem pózol a vörös szőnyegen? Felháborító! Vagy vegyük Lena Dunhamet, aki 27 évesen újraértelmezte a sztárkülső fogalmát. Szerintem ő az egyik legszebb tévészínésznő. Az HBO-n futó sorozata, a Csajok néhány kritikusnál kiverte a biztosítékot. A The New York Times hasábjain Alessandra Stanley így kárhoztatta: „A Csajok azért hagy bennem rossz érzést, mert kíméletlen és fanyar módon emlékeztet rá, hogy az emberi természet sosem változik”. Robert Bianco, a USA Today kritikusa szerint „ha még oly mulatságos és ötletes is a show, a Csajok egyértelműen túl direkt, túl New York-centrikus, és túlságosan a fiatalok és a nők körül forog ahhoz, hogy elnyerje a nagyközönség tetszését.” Hát pont erről van szó: miért kell a nagyközönséget kiszolgálni?

Különösen kedvelem az olyan nőket, mint Phyllis Diller. Emlékeznek arra, amikor a továbbinduló kukásautó után futva kiabál: „Már nem férek bele?” Mire a sofőr visszaszól: „Dehogynem, ugorjon be!” Imádom az olyan nőket, mint Joan Rivers, még ha megszámlálhatatlanul sok esetben verte is el rajtam a port a Fashion Police (Divatcsendőrség) című show-ban. Azt mondom, nem lehet nem szeretni egy olyan nőt, aki képes nevetni azon, hogy egy animációs filmben agyonplasztikázott vaginaként ábrázolták. Joan, Phyllis és Totie Fields elsőként beszéltek nyíltan a szépészeti műtéteikről. Tartás kell ahhoz, hogy az ember feltárja a tökéletlenségeit. Az emberek azt kérdezik tőlem, én miért nem csináltattam ilyet. Nos, tisztelem azokat a nőket, akik elvégeztetik a műtéteket éppúgy, mint azokat, akik nem. Mindannyian próbáljuk túlélni egyik napot a másik után.

Ifjú huszonévesként halálra kínoztam Woodyt a bizonytalankodásaimmal: beválogatnak-e valaha egy nagyjátékfilmbe? Vajon a nem-túl-kampós-de-látványosan-görbe orrom miatt sosem kapok majd munkát? Így utólag nem is tudom, hogy bírta ki velem Woody! Másfél év leforgása alatt csupán egy szerepet bíztak rám – tréningruhában kellett szaladgálnom többször is, miközben ezt motyogtam: „Nem múlik a hatás, míg tart a nap.” Így is van, engem legfeljebb hónaljillatosító reklámozására szerződtethet bárki is. Egyszer megkérdeztem Woodytól, hogy bolondnak tart-e, amiért folyton Kaliforniába repülök olyan filmek meghallgatására, mint Anthony Newley Lepergett az élet című mozija, hogy aztán alulmaradjak a Brenda Vaccaro-féle színésznőkkel szemben. S még ha be is zsebelnék egy ilyen szerepet, vár-e rám karrier? Woody megnyugtatott, hogy nincs miért aggódnom. „Mókás vagy – mondta –, és a mókásság kifizetődő.” Ránéztem, és azt gondoltam: ez a pasi megőrült? A mókás nők vicceket mesélnek, én pedig nem értem a viccet! A mókás nők tudják, mikor jön a poén, én viszont görcsösen keresem a szavakat. Az olyan mókás nők, mint Joan Davis az I Married Joan (Feleségem Joan) című sorozatban nagyszerű pályát futottak be bukott bohócok szerepében. A mókás nők zseniális komikák, mint például Carol Burnett vagy Ruth Buzzi, aki a Laugh-In (Ne-vess) című show-ban jól elcsúfította magát legihletettebb figurája, Gladys Ormphby szerepében: a rút kontyos aggszűz hajhálóját a homlokán kötötte meg. Nem pont erre mondják, hogy vonzó. Joan, Carol és Ruth a mókásságot a végletekig fokozták, és nem féltek a bukástól sem. Ezt akarta Woody mondani. Ezért dolgozhatott Phyllis Diller még kilencvenévesen is, és ezért kell ma is számolni Joan Riversszel. Ezért szeretem a mókás nőket, mert nekik köszönhetően a mókás gyönyörű lesz!

A gátlástalan és eredeti nők kategóriájába tartozik Lady Gaga, aki alkalomadtán csibefalatkának vagy tollporolónak öltözve jelenik meg. Imádom! És ott van Rihanna, a fekete bőrű Madonna, aki minden egyes albumához új stílust és imázst teremt. Az én szememben a leggyönyörűbbek az olyan független nők, mint Angelina Jolie, Anna Magnani, a vad és pimasz Jennifer Lawrence, Georgia O’Keeffe magányosan a sivatagban, Laurie Simmons (Lena Dunham mamája), a fotókon mindig az előtérben és középen látható Cindy Sherman, Barbra Streisand a sosem plasztikáztatott orrával, az erős Kathryn Bigelow, a dacos Kate Moss, Grace Coddington a narancsszínű hajával, Louise Brooks a fekete bubifrizurájával, Françoise Hardy, a törtető Hillary Clinton, az eszes Tina Fey, a vakmerő Joan Didion, és és és … mindannyian, akik megtalálták a helyüket a világban. Mindegyiküknek saját stílusa van, saját hangja, függetlensége, egyedi lenyomata és módszere, saját hibája, amiből erényt kovácsolt.

A minap 18 éves lányom, Dexter rábukkant egy online-cikkre, amit egy bizonyos Valdez Addiction jegyez. A címe „Az első 10 női celeb, akik Hollywood állításával ellentétben rondák”.

– Mami, mami! Gyere csak!

Odarohantam a számítógéphez, és ott volt az első számú celeb, Angelina Jolie egyik fotója a következő kommentárral: „Úgy néz ki, mint Skeletor a He-Man animációkban. Bocsi, Brad, de ennél a karóbabánál jobbat is találhattál volna.” Valdez Addiction e szavakkal ostorozta a rangsorban negyedik Reese Witherspoont: „Mit is mondhatnék erről a genetikai hibás emberről, amit ne látnának a képen? Csodálom, hogy ekkora állal és homlokkal, amit végre hajlandó volt eltakarni, egyáltalán sikert aratott a People magazin szépei között.” Dexter továbbpörgetett az oldalon, s elértünk az ötödik legrondább celebhez a listán: Diane Keatonhoz.

„Fel nem foghatom, hogy ez a bige hogy kaphatott főszerepet bármiben is! És tudom, mit gondolsz most. Nem azért mondom, mert vén, mint az országút, és mégis igyekeznek szexi szerepeket adni neki. Már fiatalon is ronda volt, a Keresztapában is.”

Vén, mint az országút… Huh! A fürdőszobai tükörhöz mentem, és megnéztem az arcomat. „Hagyd a francba, Diane! Ne merülj el az önsajnálatban! Van családod. Egy bátyád és két nővéred. Van egy lányod meg egy fiad. Van munkád. Vannak barátaid. Képes vagy érezni. Bizonyos szintig gondolkodni is tudsz. A lábad visz még, a karod lendül. Látsz. Aki lát, hisz is. A látás olyan ajándék, amely folyamatosan áldást hoz. Sokkal inkább rólad szól, mint amikor más lát téged. Ez a dolog veleje, Diane … Győzd le magad, és fogadd meg a barátod, Daniel Wolf tanácsát: azután vágyakozz, amid van!”

Daniel nem téved, de nincs is egészen igaza. A dolog nem ilyen egyszerű. Bárcsak az lenne! Csakhogy a szépség egy kicsit bonyolultabb ennél. Legyünk őszinték! Látott már valaki olyan ötvenes nőt, aki nem nézett hosszan és elszántan a tükörbe, miközben egy ehhez hasonló, nem épp kedélyes monológ futott át rajta? „Diane, van egy rossz hírem. Mindegy, mit teszel – alkalmazhatsz akármennyi Restylane-t és Botoxot, végeztethetsz bármennyi arcfelvarrást, feszesre húzathatod a karod és a tested (nem is rossz ötlet, egy altatással az egészet megcsináltatni…), mindegy, hányszor varratod fel a szemöldököd, a combod, a melled, kisebbíttetheted vagy nagyobbíttathatod a cicid, bevetethetsz a hasadból, plasztikáztathatod az orrod, a szemed, arc- vagy áll-implantátumot tetethetsz be, akárhány vegyszeres hámlasztást vagy lézeres bőrsimítást, seprűvéna-kezelést kérhetsz, permanens sminket tetováltathatsz, feljebb szívathatod az ajkad, beültethetnek hajat, feltölthetik a bőrödet mindenféle „poly”-anyagokkal, vagy kaphatsz kalcium hidroxilapatitot (bármi legyen is az) és a többi… Figyelsz? Bármit csinálsz is, 67 éves, leszállóágban lévő nő maradsz!”

Nos, mit nevezünk szépségnek, ha Angelina Jolie és Reese Witherspoon nem sorolható bele? Miért igyekszünk kőbe vésni azáltal, hogy abszolutizáljuk a szépséget? Miért kell egyáltalán korlátokat szabni neki? Miért a klasszikus szépséget tekintjük zsinórmértéknek? S egyáltalán mi az, hogy „klasszikus”? Mitől értékes egy drágakő? Miért mondják, hogy a gyémánt a lányok legjobb barátja? Ne akarja senki előre megmondani nekem, hogy mi a szépség! Magam akarom megtudni.

A vénség éveinek van egy előnye is: abban is meglátom a szépséget, amiben korábban észre sem vettem. De csak azért, mert az elvárásaim sokkal földközelibbek. A testrészeim körül a szememet kedvelem a leginkább. Nem a színe miatt, s legkevésbé a formája miatt, hanem azért, amit látok vele. Húszas-harmincas éveimben azt szerettem volna, ha a megjelenésem érdekesebb, mint a környezetemben látható szépség. Nevetséges bolondság volt.

A tizenötödik születésnapomon apám azt mondta, bájos ifjú hölgy lettem. Mami biztatott, hogy bájos a mosolyom. Az egyik tanárom megdicsérte a bájos ruhámat. Már benőtt annyira a fejem lágya, hogy megértsem, a „bájos” a szépség szegény rokona. Bájosnak lenni annyit jelent, hogy barátságos vagy, de nem vagy a barátom. A bájos lányok a Bullock áruház illedelmes ruháit hordták, nem vettek fel bő tunikát, fekete harisnyát és svájcisapkát. Sandra Dee bájos volt, egyszerű és légies. A báj mulandó. Natalie Wood viszont gyönyörű volt, mély, akár a tenger. Pontosan tudom, mivel Laguna Beachen az ámulattól felkiáltottam. A szépség mindig visszavonz. Kérdésekre ösztönöz. A szépség végtelen, megismerhetetlen és fennkölt. Részben ennek köszönheti erejét. Elgondolkodtat az élményen, amellyel megajándékoz. Akkor döbbentem rá, mire is vágyom – s azóta is ugyanazt hajszolom.

Szerencsés esetben az ember hosszú éveken át töprenghet azon, mi is a szépség. Egyet biztosan tudok, nincs szépség fájdalom nélkül. A szépségért szenvedni kell. Gazdagabbá tesz annak a tudata, hogy az élet elröppen, olykor kegyetlen, és gyakran megfejtés nélkül ér véget. Ez valami sötét tónust, mélységet kölcsönöz a szépségnek. Marilyn Monroe máig ható vonzereje a bizonytalanságában rejlett. Nem csupán bájos pofikája hatott, hanem a szomorú élettapasztalataiból fakadó komolysága is. Vajon legendává nőtt volna akkor is, ha nem árvagyerek és nincs elfúló, fátyolos hangja? Szenvedéseinek sokfélesége miatt találhatta vonzónak őt az egész világ. Miként látta meg és mintázta meg Picasso Marie-Thérèse Walter göcsörtös fejét? Megmondom én: úgy történt, hogy szerette a lányt, vele élt, s egyszerre rondának és csodálatosnak látta őt. Picasso szobrainak köszönhetően Marie-Thérèse a csúnyaság, az ijesztő, mi több, visszataszító megjelenés szimbólumává vált, ugyanakkor azt kell mondanom, hogy a tökéletes szépségé is.

Gyerekként sokat kínlódtam, mivel szinte semmit nem tudtam jól csinálni. Apám állandóan azt fújta: „Diane, hányszor mondjam el, hogy ne állj a nyitott hűtőajtó előtt, mert pazarlod az áramot!” Vagy: „Diane, használd a fejedet! Ha a kocsiban hagyod az ebédcsomagot, nem lesz ebéded.” S aztán minden áldott este a vacsoraasztalnál így szólt: „Az Isten szerelmére, Diane, rágás közben legyen csukva a szád!” Valami mindig meggátolt abban, hogy jól csináljam a dolgokat: vagy egy rosszkor és rosszul feltett kérdés, a bizonytalankodás, és az örökös nyögdécselésem, a sok hebegés, az „ööö”-k, a „tudod az úgy volt”-ok, a „szóval”-ok és a „nem tudom”-ok. Oda nem illő dolgokat mondtam, pontatlan és slendrián voltam. Ha akkor azt mondja bárki, épp az segít majd előre, hogy nem helyénvaló módon fejezem ki magam, sose fogadtam volna el, de mégis így lett, s én itt vagyok.

Másrészről anyám megtanított arra, hogy a tökéletlen lehet szép. Rendszeresen bölcsességeket rótt cetlikre, majd letette az asztalomra. Ilyesmiket: „Nem kell tökéletesnek lenned ahhoz, hogy szép legyél.” Járj isten dicsőségében.” „Mindennap szeresd magad valamiért.” „Rajtad áll, hogy a dolgokat jónak vagy rossznak ítéled.” „Ajándékozd meg magadat pusztán azért, mert te vagy te.” „Add meg a tiszteletet magadnak, Diane! Megérdemled.” „Nevess rá Leona barátnődre, ha gúnyolja az arcodat.” A Santa Ana középiskola felsős diákjaként tiszta hülyeségnek találtam ezeket az amúgy jó szándékú üzeneteket. Járjak isten dicsőségében? Nevessek rá arra, aki közli velem, hogy ronda vagyok? Jaj ne! „Rajtad áll, hogy a dolgokat jónak vagy rossznak ítéled.” De mégis hogyan döntsem én el?

Nos, értem én, minek lát engem Valdez és sok más ember: én vagyok a nő, aki a kalapja alá bújik, hogy lássák. Nem túl eredeti dolog vagy rosszabb esetben nyafogásnak hat, amikor a tükörből visszanéző arcomra panaszkodom. De nem mondhatom, hogy a reggeleimet nem az önmagammal szembeni kételyek határozzák meg, s nyilván az Olvasó ezt úgysem hinné el nekem. Viszont a szépség számomra sokkal nagyobb léptékű dolog, mint egy arc a tükörben, vagy épp egy tagadhatatlanul frenetikus kinézetű nő fotója, de még a Hollywood tíz legrondább női celebjéről szóló internetes cikknél is jelentősebb valami. Arról a lenyűgöző érzésről beszélek, amikor az ember egy sziklakiszögellésen áll, és a végtelen tengert nézi. Phyllis Dillerről beszélek, amint fut a kukásautó után, meg Joan Riversről, amikor először húzza nevetésre a száját saját maga kapcsán.

De mondhatom Katharine Hepburnt is tunikában a vörös szőnyegen, vagy a petesejtből előlépő Lady Gagát. Vagy Diana Vreeland bölcs szavait arról, hogy az ízlés segít lesétálni a lépcsőn. Arról beszélek, hogy az embernek meg kell találnia azt, ami nap nap után segít, hogy kilépjen az ajtón. Azokról a (szépség)hibákról beszélek, amelyek önálló életre kelnek. A tökéletlenségeinkről, amelyeknek az egyéniségünket köszönhetjük. Olyan nőkről, akik ott is felmutatják a szépséget, ahol azelőtt soha nem kerestük volna; nőkről, akik a hibát erénnyé kovácsolják.

ELÉG VOLT A BÚJÓCSKÁBÓL!

Rabok üveg alatt

Miközben kabátomat a székre dobom, Alexander Gardner 1865-ben készített Abraham Lincoln-portréját látom a nappalim falán. Az első benyomásomat elemi iskolás koromban szereztem Lincoln kinézetéről, amikor az iskolai könyvtárból kikerestem a Sterling North tollából származó Abe Lincoln: Log Cabin to White House (Abe Lincoln: Faházból a Fehér Házba) című kötetet. E könyvben Lincoln elnök a rabszolgák felszabadításáért küzdött. Nagy ember volt, s igen magas árat fizetett ezért. North kellemetlen, sőt durva külleműnek írja le az elnököt. Ez egy tizenéves lány számára annyit tesz, hogy ronda volt. Nem értettem, hogyan lehetett egy ronda emberből az Egyesült Államok elnöke. Gardner fotója azonban, amely pár nappal a Ford’s Theater-ben történt orgyilkosság előtt készült, ellentmond North leírásának, amely szerint Lincolnra silány árut sóztak volna a külcsínáruházban. Az elnök méltóságteljes arcát mélyen ülő, nagy szemei uralják. A látványba belefeledkező bal szeméből végtelen empátia sugárzik, míg jobb szemén valamivel nehezebben megfejthető történet árnya ül. Arcának mély barázdákkal keretezett alsó feléből erőteljes orr emelkedik ki, de ami lenyűgöz, az a szeme, főleg a figyelő, törődést sugalló bal szeme. Mi van ebben a tekintetben? Miközben tekintetemet az elnök széles homlokáig emelem, újra belenézek távolba révedt jobb szemébe, s mit fedezek fel? Egy súlyos elhívatás árnyát látom benne.

Vajon az formálta Lincoln arcát méltóságteljessé, hogy magára vállalta a tragikus végkifejletet magában rejtő súlyos felelősséget? Netán csupán Mr. Gardner beállításából, a megvilágításból, a festék besötétedéséből adódik e hatás? A szerencsének vagy inkább egy szerencsés véletlennek köszönhető csupán? Miután hosszú évekig együtt éltem Lincoln portréjával, arra a következtetésre jutottam, hogy szépsége – akárcsak jobb szemének titokzatos pillantása – csak azután vált meghatározhatóvá, hogy a szép arc egyik lehetséges definíciójaként a „kellemetlen” is bekerült a fogalomtáramba.

Abraham Lincoln portréja mellett a falaimon 25 év alatt begyűjtött 47 másik arckép is helyet kapott. A rajtuk ábrázolt személyeket raboknak nevezem. Ott van Robert Mapplethorpe fotója, amely Francesco Clemente festőt ábrázolja, akinek összefogott két keze szinte világít fekete felöltőjének háttere előtt. Látható itt Marion Robert Morrison arcmása, mielőttJohn Wayne lett belőle. Balra lent a sárral bekent Tony Ward két kezével keretet formál a szeme köré. Talán elege van abból, hogy szeméttel körülvéve pózoljon, vagy tán unja, hogy ő legyen Herb Ritts kedvenc modellje. Vlagyimir Majakovszkij, az orosz forradalmár a skinheadek ellenállásával a szemében bámul rám. Vágyakozást ébreszt bennem. Szívesen hordoznám frakkjának szárnyait. Lennék a lakája. A konyhaajtó mellett Elvis Presley keresi nyelvével egy ifjú hölgy száját. Sosem értettem, miért sírnak utána fiatal lányok milliói, amíg nem láttam Albert Wertheimer Csók című plakátját Sam Shepard darabjához, a Szerelem bolondjához. S ezzel eljutottunk Sam Shepardhoz, aki rabjaim koszorújának közepén kapott helyet.

31 évesen láttam Terrence Malick Mennyei napok című moziját a manhattani Cinema 1 egyik délelőtti vetítésén. A filmben zseniálisan világított úti jelenetek sorjáztak, mígnem megjelent a vásznon Sam Shepard, s nekem elállt a lélegzetem. Arcán a vadnyugat kopár szépsége ragyogott. Évekig biztonságos távolságból, a rajongók szokásos távlatából figyeltem Sam életét. Ő írta Az elásott gyermek és a Valódi vadnyugat című darabokat. Dolgozott Bob Dylannal. Nős volt. Aztán kilépett a házasságából, és beleszeretett Jessica Lange-ba. Ilyeneket írt: „Amikor valakit keresel, valójában önmagad egy másik aspektusát keresed, még ha nem is tudatosul ez benned. Azt keressük, ami hiányzik belőlünk.” S pontosan ez volt a helyzet: lényének bizonyos vonásai bennem is megvoltak, de ezeket én nem fejlesztettem ki, ezek nálam hiányosságként jelentkeztek. Legalábbis akkor így gondoltam.

Az élet úgy hozta, hogy Samet jó tíz évre szem elől tévesztettem, aztán véletlenül belebotlottam egy nyolcszor tízes fényes felületű fotóba, melyet ötven centért meg is vettem a Rose Bowl bolhapiacán. Nem volt különösen érdekes kép, csak egy dolog tette azzá: Sam arca. Az az átkozott arc! Azóta nem telik el napom anélkül, hogy legalább egyszer ne pillantsak rá.