Gabriel Rónay

Egy angol Batu kán udvarában

A tatárjárás kalandora

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Forrongás Angliában

A hosszú út Jeruzsálembe

János papkirály nyomában

Dzsingisz kán világa

Az angol nyomdokában

Egy földrész haláltusája

A kereszténység árulója

I. FÜGGELÉK

II. FÜGGELÉK

Válogatott bibliográfia

Utószó

Impresszum

Edinburgh-i alma materemnek

Előszó

Egy furcsa véletlen folytán botlottam bele a homályba burkolózó angol történetébe, aki a XIII. században a tatár kán vezető diplomatájaként és kémfőnökeként szolgált. Jóllehet sajátos diplomáciai tevékenysége meghatározó szerepet játszott az európai tatárdúlás előkészítésében, az évkönyvek még a nevét sem őrizték meg az utókornak.

Bármennyire meglepő, Drakula segített hozzá, hogy a múlt ködébe vesző alakját rivaldafénybe állíthassam. The Dracula Myth (’Drakula mondája’) című könyvem megjelenése után nagyon sok, olvasói véleményeket, hozzászólásokat tartalmazó levelet kaptam. Az egyik ilyen levélben Vajay Szabolcs, a Párizsban élő neves középkorkutató azt állította, hogy a történeti Drakula, a havasalföldi „karóbahúzó” vajda Dzsingisz kán közvetlen leszármazottja volt.

A vérszomjas tatár világhódító és a Drakula alakjának mintául szolgáló balkáni vajda közötti leszármazási kapcsolat lehetősége arra ösztökélt, hogy valamennyire tájékozódjam az 1241. évi európai tatárjárás körülményei és a földrész keleti felére gyakorolt hatása felől. Am ahogy telt az idő, úgy ástam egyre mélyebbre magam a korabeli forrásanyagba. És egyszer csak megtörtént, amire a legkevésbé számítottam.

A XIII. század eseményeit megörökítő krónikás, Matthaeus Parisiensis annaleseiben véletlenül rábukkantam egy 1243-ból származó beszámolóra, amely arról tudósít, hogy foglyul ejtették a tatár kán legfőbb diplomatáját, egyéb tisztekkel együtt, akik részt vettek az ausztriai Bécsújhely elleni ostromban. A kán követe „angliai születésű” személy volt.

E meghökkentő adalék láttán, amely – a legjobb újságírói hagyományoknak megfelelően – egy megbízható szemtanú beszámolóján alapult, tüstént sutba vetettem Drakula genealógiáját, és igyekeztem minél többet megtudni erről a titokzatos angolról.

Tevékenységével egész Európa sorsát befolyásolta, és következményeit a mai napig viseljük, kollektív emlékezetünk azonban közismerten kurta, és így az azóta bekövetkezett, pusztító világégések által beárnyékolt alakja kihullott a történelem rostáján.

A tatár kán angoljával kapcsolatban rengeteg kérdés merült föl, melyekre választ kellett keresni. Vajon mi késztette arra, hogy keresztény létére az Európa szívéig hatoló, mindent elpusztító „Antikrisztus csatlósai” közé álljon? Hogyan szemelték ki maguknak a tatár kémszolgálat biztos ítélőképességű emberei? Hogyan jutott el a mongol pusztákon keresztül, több mint fél évszázaddal Marco Polo mesébe illő utazása előtt, a „kánok kánjának” az udvarába, és miért nem tartották számon – miképpen a velencei kereskedőt – a jeles európai fölfedezők között? Vajon hogy tudott olyan magasra hágni a tatárok szolgálatában, és – figyelembe véve az Európa lerohanásában játszott szerepét – hogyan maradhatott a neve ismeretlen a földrész történészei számára? És legfőképpen, miért igyekezett olyan görcsösen a névtelenség védelmet nyújtó álarca mögé rejtőzni?

Hogy a korai történészek fantáziáját izgatta a tatár szolgálatba szegődött angol talánya, bizonyítja a tizenhetedik századi angol szerző és útleírás-szerkesztő, Samuel Purchas abbeli döntése, hogy bevette a Pilgrims című munkájába „annak az angolnak a vallomását, aki a tatárok között élt, és akit a Magyarország ellen indított hadjáratukba erőnek erejével magukkal vittek”.

De az Erzsébet-koriak után, úgy látszik, már senki sem érdeklődött a tatárok angolja iránt, és valójában nem is tudtak róla semmit. Matthaeus Parisiensis segített nekem, hogy hét és fél évszázaddal halála után, életet leheljek „az angolba” – ahogyan a kortársak emlegették –, hiszen rávilágított arra a pontra, melyből kiindulva elkezdhettem nyomozni személye után, és megrajzolhattam különleges pályaívét.

A frissen előkerült, gyötrelemmel, szenvedéssel teli vándorlásai eseményeit, hihetetlen kalandjait fölvillantó dokumentumok – még a nehezen kibetűzhető középkori kéziratokat silabizálva is – rendkívül élvezetes olvasmánynak bizonyulnak, és könyvünk anyagát e művelt, intelligens angol kalandor életének és korának a kritikai vizsgálata és rekonstrukciója teszi ki.

A kortársak a félelmetes tatár hatalom lélek és szív nélküli, kegyetlen képviselőjét látták benne. Nekem az a benyomásom, hogy inkább a körülmények áldozata, és nem a történelem tudatos alakítója volt. Cselekedeteit, tevékenységét vizsgálva és mérlegre téve, egy szabad akaratától megfosztott, nem mindennapi ember portréja rajzolódik ki szemünk előtt, aki a végzet vak erőinek a hatalmába került.

Miközben földrészeket és civilizációkat átszelő útján végigkísértem a tatár kán angolját, az a reménység fűtött, hogy közös örökségünkből sikerül valamit a jövőnek megmentenem.

A szerző értékes segítségükért hálás köszönetét nyilvánítja a következő személyeknek és szervezeteknek: British Library, Austrian Institute, London; Országos Széchényi Könyvtár, Budapest; Germanus Gyula professzor, Budapest; Ja. Sz. Lurje professzor, a Szovjet Tudományos Akadémia Orosz Irodalmi Intézete, Leningrád; Blaskovics József professzor, Károly Egyetem, Prága; Jure Belić, hvari püspökség, Jugoszlávia; Dr. Eileen Roberts, St Albans; Essex Record Office; főtiszteletű Richard Chartres, a St Albans-i püspök káplánja; E. G. W. Bill könyvtáros, Lambeth Palace; valamint feleségem, Lois.

A szerző továbbá köszönetét tolmácsolja a British Library kurátorainak, a cambridge-i Corpus Christi kollégium magisztereinek és tagjainak, a Courtauld Institute-nak; a londoni izraeli nagykövetségnek.

Highgate, 1978 márciusában

Forrongás Angliában

TÖREDELMES VALLOMÁS

Az Úr 1241. esztendeje nem hozott békét Európának. A nyugati kereszténység erejét ellentétek, viszályok gyöngítették, az Anglia és Franciaország királyai között folyó torzsalkodás nem akart véget érni, IX. Gergely pápa és II. Frigyes német-római császár szégyenteljes, gyilkos háborúban, a fegyverek erejével igyekezett a keresztény világon belüli elsőbbséget magának biztosítani.

A keresztes háborúkba belefáradt kereszténység egykettőre fölhagyott addigi igyekezetével, hogy megvédje a Szentföldet az iszlám hódítóktól. A nyugati kereszténység vallási buzgalmát ekkorra már jobbára a saját eretnekei – az albigensek és a valdensek – ellen folytatott küzdelem kötötte le, miközben a továbbra is fáradhatatlanul támadó arabokkal kerülte az összeütközést, beérve féken tartásukkal.

Amint azt minden valamire való krónikás följegyezte, az esztendő kétségkívül kedvezőtlen előjelekkel indult. A megfigyelt napfogyatkozást borzalmas csapások baljóslataként értelmezték, és számos tudós szerzetes a nap vérvörös színében annak égi jelét látta, hogy a kereszténység még az esztendő vége előtt vértengerbe süllyed.

Akadtak, akik még ennél is rosszabbat vártak. Az adriai kikötőváros (ma: Split) kanonoka, majd főesperese, Spalatói Tamás történetíró érzékletesen számol be az európai kortársait hatalmába kerítő babonás félelemről:

„Azon időben, … csodálatos és rettenetes napfogyatkozás lőn: mert az egész nap elhomályosodott, és az egész levegő besötétedett, s az égen a csillagok, mint éjszaka, föltűntek, és egy nagyocska csillag ragyog vala a nap mellett nyugot felől. S mindenkit oly rémület lepett meg, hogy mintegy ész nélkül kiabálva futkostak ide s tova, azt hívén, hogy a világ vége jelen van. (…) Jóllehet azon napfogyatkozás egész Európában látszott, azt mondják, hogy Azsiában és Afrikában nem volt. Ugyanazon esztendőben üstökös csillag is látszott, mely az éjszaki tájon, mintegy Magyarország fölött csügg vala, és ott marada több napon át, s eléggé nagy csoda dolog előjelének tetszik vala.” (Spalatói Tamás: A salonai és spalatói főpapok története. 36. fejezet: A tatárok természetéről. 3. jegyzet. Szabó Károly fordítása. in: A tatárjárás emlékezete. Szerk. Katona Tamás. Magyar Helikon, Budapest, 1981. 192. o.)

A későbbi események végül minden elképzelhetőnél borzasztóbbnak bizonyultak, és mély nyomokat hagyva, bevésődtek Európa kollektív emlékezetébe. A krónikaíróknak persze nem kellett túlságosan megerőltetni a fantáziájukat, hogy az 1241. évre ilyen szerencsétlenségeket jósoljanak, amikor szemtanúk beszámolói szerint a kontinens keleti fele már romokban állt, lakosait az Azsiából beözönlő félelmetes lovasok kardélre hányták vagy rabszíjra fűzték. Matthaeus Parisiensis az előző évben írt krónikájában már följegyezte: „A sátán átkozott népe, a tatárok véget nem érő serege tört elő hegyek által körülvett országából; és áthatolva a bejárhatatlan szirtek szilárdságán, felbukkantak az alvilágból kiszabadult démonok módjára – hiszen a tatárokat helyesen nevezik Tartaroszbelieknek –, és mint a sáskák, teljesen belepték a föld felszínét, kiáradva és szerencsétlenséget hozva Kelet határaira; mindent végigdúltak, gyújtogattak és öldököltek.” (Matthaeus Paris: A tatárok természetéről. Fordította: Mezei Mónika. in: Nagy Balázs [szerk.]: Tatárjárás. Osiris, Budapest, 2003. 48. o.)

Az európai fejedelmek és királyok ennek ellenére úgy tettek, mintha meglepte volna őket a hír, és tudatlanságukban föltételezték, hogy csupán Dzsingisz kánnak a Kínai-tengertől a Dnyeszterig terjedő birodalmából ki-kiinduló szokásos fosztogató nomád hordáknak a betöréséről van szó, amelyeket a fölfegyverzett keresztény lovagok mindaddig sikeresen visszavertek.

Abban is reménykedtek, hogy a tatárok – helyesebben a mongolok –, ha békén hagyják őket, az orosz fejedelmek országaiban összerabolt gazdag zsákmánnyal az iszákjukban, visszatakarodnak oda, ahonnan jöttek.

Közben pedig a „tatár veszélyt” – akárcsak az Európa puszta létét a későbbi évszázadok során oly sokszor fenyegető többi halálos veszedelmet – a kontinens szemben álló hatalmai saját kicsinyes céljaik érdekében igyekeztek föl- és kihasználni.

Gergely pápa hívei azt híresztelték Frigyes német-római császárról, „az arabok és a zsidók köztudottan kedves cimborájáról és gyámolítójáról”, hogy valójában ő hívta be a tatárokat, és az egész „tatár veszedelem” nem egyéb aljas, félrevezető mesterkedésnél, ámításnál, melynek célja, hogy a „kereszténységet Gergely pápa urunk ellen” kovácsolja egybe.

Mások – az eseményektől a legkevésbé sem zavartatva magukat – tovább civakodtak szomszédaikkal, folytatták helyi háborúikat, és egyesek még hasznot is igyekeztek húzni a tatárdúlásból. Amikor egy levantei görögkeletiekből és izmaelitákból álló küldöttség fölkereste III. Henrik angol király udvarát, hogy a tatárok ellen segítséget kérjen, Péter winchesteri püspök óva intette az uralkodót attól, hogy megkönyörüljön rajtuk: „Hagyd csak, hadd falják föl ezek a kutyák egymást, hadd pusztuljanak a föld színéről, hogy azután hűlt helyükön fölépülhessen az egyetemes katolikus egyház, amelynek egy nyája, annak meg egyetlen pásztora lesz.”

Ám amikor e végzetes esztendő tavaszán a mongolok meglepetésszerűen megjelentek Európa szívében, milliószámra gyilkolva le – nem a „keleti kutyákat”, hanem Magyarország, Csehország, Szilézia és Lengyelország hívő keresztény lakosait –, egynémely nyugati uralkodónak lehullott a hályog a szeméről, és egész valóságában kezdte fölfogni a földrészt fenyegető roppant veszélyt.

Néhányan még azt is megértették, hogy ha nem sikerül a keresztényeket a mongolok ellen összefogni, mindannyian – keresztes hadjárataikkal, egymás között vívott háborúikkal és a pápa meg a német-római császár közötti véget nem érő civakodással együtt – a villámgyors lovaikon beviharzó ázsiai harcosok által kiontott vértengerbe vesznek bele. A türingiai tartománygróf az alanti sürgős üzenetben szólította fegyverbe a boulogne-i herceget és angol hűbéreseit:

„Halljátok, ti sziget népe, és ti, kereszténység minden nemzete, akik a Krisztus-kereszt hitet valljátok! Öltsetek zsákruhát, a hamuban fetrengve jajgassatok, könnyek között böjtöljetek és gyászoljatok, könnyeitek patakokban follyék.

Mert közeleg, elérkezett már az Úr napja, ez a nagy és fájdalomtól keserű nap. Északról, meg a tenger felől soha nem látott erők üldözik Krisztus keresztjét, és én zavarodott elmével, szomorúságtól sajgó szívvel, rettegéstől kimeredt szemmel, sóhajtó lélekkel, és el-elhaló lélegzettel tudom csak továbbadni a hírt, ameddig még egyáltalán képes vagyok rá.

Egy megszámlálhatatlan sokaságú, a többi embernek gyűlöletes, határtalan gonoszságú, az egész földet meggyalázó és besszenyező nép érkezett keletről birtokaink határaihoz, és amerre csak járt, mindent letarolt és elpusztított. Városokat romboltak le, várakat és mezővárosokat tettek a földdel egyenlővé, senki emberfiának nem kegyelmeztek, sem keresztényt, sem pogányt, sem zsidót nem kíméltek, irgalmatlanul legyilkoltak mindenkit. Ezek nem is eszik, hanem egyenest fölfalják az embereket…

De hogy rövidre fogjam, ezek a nevezett tatárok teljesen elpusztították az egész Oroszországot és Lengyelországot, egészen Csehország határáig és Magyarország közepéig előrenyomulva, meglepték és elfoglalták a városokat, a főembereket meg a téren kötélre húzták…

Mi pedig most éppen az égi királyságba készülődünk, fegyvert, pajzsot ragadunk, és inkább halálának halálával halunk meg a harc mezején, mintsem hogy szemünkkel lássuk, amint e pokolfajzatok országunkat elpusztítják. És ha pajzsunk az első dárdavetésre darabokra törik, házunkat vörös lángok emésztik, földjeinket letarolták, akkor a szomszédos házakat, a szomszédos tartományokat figyelmeztetnünk és riasztanunk kell.”

Ahogyan a mongol lovasok egyre mélyebben hatoltak a kontinens belsejébe, úgy hallatszott a keresztény világban egyre erősebben a félrevert harangok zúgása. Frigyes császár levélben sürgette az angol és a francia királyt, hogy szólítsák fegyverbe hadseregüket, és készüljenek föl a szent háborúra.

Végül a pápa is kénytelen volt belátni, hogy a tatárok nem csupán ellenségeinek az ijesztő agyszüleményei, és értesülve arról, hogy Batu kán seregei valóságos hullahegyeket hagytak maguk után, keresztes hadjáratot hirdetett, és mindenhova papokat küldött széjjel a kereszttel. Fölhívása azonban süket fülekre talált, és a háborúból nem lett semmi.

Az iszlámot még mindig a kereszténység egyetlen ellenségének tekintő Szentszék küldött némi anyagi támogatást a szorongatott helyzetbe került magyar királynak, hogy folytathassa a mongolokkal szembeni védekezést, ugyanakkor megbékélésre törekedett a samanista – tehát vallási szempontból közömbös – tatárokkal, és igyekezett megnyerni őket dédelgetett tervének: vagyis hogy segítségükkel megtörje az arabok hatalmát, és visszaszerezze a Szentföldet.

Az emberek mindenütt azt beszélték, hogy lám, Európa lángokban áll, a pápa meg megelégszik azzal, hogy pusztán a hit fegyverét vesse be a tatárokkal szemben, és próbálja őket a keresztény vallásra téríteni.

Eközben a tatárok – mit sem törődve az európaiak taktikázásával és fortélyos mesterkedéseivel – folytatták világhódító terveik valóra váltását. Az 1242-ben keletkezett, A mongolok titkos története című mű tanúsága szerint:

„Batu a kibcsak hadjáratból a következőket jelentette követek útján Ögödej kagánnak. Az örökkévaló Ég ereje által és a fejedelmi nagybátya szerencséje által Meget városát leromboltam, az oruszut népet leigáztam, tizenegy államot és népet a helyes útra térítettem, az aranyos gyeplőt szorosra vontam.” (A mongolok titkos története. Mongolból fordította Ligeti Lajos. Gondolat Kiadó, 1962. Budapest)

Félelemtől rettegő kontinensünk a tatár hordákban hirtelen „Istennek a keresztényekre büneikért lesújtó kardját” látta, az Atlanti-óceán felé törő seregek vezérét pedig mint „Isten büntető pálcáját” emlegették, és Attila hun fejedelemhez hasonlították.

Ahogy közeledett az év vége, úgy vált egyre gyászosabbá és ijesztőbbé az európaiaknak a tatárdúlásról alkotott képe. Az ázsiai lovasok addig soha nem hallott kegyetlenségéről, ártatlan milliók könyörtelen lemészárlásáról beszámoló, faluról falura, kolostorról kolostorra, királyi udvarról királyi udvarra terjedő hírek hallatán halálos félelem, rettegés, fejetlenség lett úrrá az egész kontinensen.

A flamand Philippe Mousket van Doornik krónikás énekében erről így szólt:

„Et li Tartare fort et rice

Gueroiierent viers Osterrice

Et viers Hungrie derement…

E s’ierent encor li Tataire

Dieu anemi, Dieu aviersaire

En la grant tiere de Roussie

Et voloient destruire Austriie.”

(’És az erős és hatalmas tatárok / Harcoltak az osztrákok ellen / És kíméletlenül Magyarországra törtek … / Előbb e tatárok, Isten ellenségei / Isten becsmérlői, rátámadtak / Az oroszok nagy országára / És Ausztriát akarták elpusztítani.’)

Az újesztendő beköszöntével Nyugat-Európa kapui szélesre tárultak, miután a tatárok a Duna jegén átkelve, Ausztria földjére léptek, és késlekedés nélkül próbára tették Bécsújhely védműveit. Egy eretnekséggel vádolt francia pap, Narbonne-i Yvo atya, aki a pápai inkvizítor elől ebben az ausztriai városban keresett menedéket, Gérard bordeaux-i érseknek írt levelében számol be a város ostromáról és az azt követő fontos eseményekről:

„Ezen a nyáron ez az említett és tatárnak nevezett nép a meghódolt és elfoglalt Pannóniából kijővén, számtalan sok katonával fenyegetően körülvette a mondott várost, ahol éppen én is tartózkodtam.

A mieinknek nem volt benne több harcosuk, mint az az ötven katona, akiket a herceg húsz számszeríjásszal az erődítésben hagyott. Ezek a magasabb pontokról áttekintve a körülözönlő seregen, mind elborzadva látták az Antikrisztus csatlósainak iszonyú vadságát, hallották Istenhez szállni a környékbeli keresztények keserves panaszait, akiken a tatárok hirtelen rajtaütöttek, s akik állapotukra, vagyonukra, nemükre, korukra tekintet nélkül, különböző kínok árán mind elpusztultak. Holttestüket a vezérek a kutyaevőkkel és más hulladékevőkkel együtt úgy ették, mint a kenyeret, csak a csontokat hagyták meg a dögkeselyűknek. De ami csodálatos, a váratlanul ott termett falánk és kiéhezett keselyűk alig akarták enni a maradványokat.

Az öreg és csúnya asszonyokat úgy osztották étkül a közkatonának számító emberevőknek, mint a napi fejadagot; a szép nőket nem ették meg, hanem kiáltozásuk és jajveszékelésük közepette tömegesen közösülve velük, megfojtották. A szüzekkel is addig fajtalankodtak, amíg ki nem lehelték lelküket; akkor mellüket levágták, ezt az elöljárók részére ínyencségnek félretették, s végül a szűzi testeket lakmározva elköltötték.” (Yvo de Narbonne Gérard bordeaux-i érseknek, 1241. Gy. Ruitz Izabella fordítása. in: A tatárjárás emlékezete – Levelek. Magyar Helikon, 1981. 297–303. o.)

A tatárok, amilyen viharos sebességgel törtek be, olyan gyorsan kitakarodtak Közép-Európából, módot adva a támadásukat szerencsésen túlélő, eretnekséggel vádolt francia papnak, hogy beszámoljon az eseményekről. A seregek Ogotáj (Ögödej) nagykán halálának hírére és az annak nyomán föllépő utódlási kérdések tisztázására, nem pedig – ahogyan a kolostorok krónikásai igyekeztek a világgal elhitetni – néhány nyugati hercegecske vitéz hadaitól megrettenve indultak vissza hazájukba.

A dolgok ilyetén fordulata láttán nekibátorodott keresztény csapatoknak még sikerült Bécsújhely közelében nyolc tatár tisztet foglyul ejteniük, akik között az egyik – ahogyan Civakodó Frigyes osztrák herceg megállapította – egy angol volt.