Ruttka Ildikó

Bajorimi

a Kicsihuszár

Kossuth Kiadó

Tartalom

Szerzői búcsú

Itt még 2001-et írunk

Elindulunk…

Egy álmok előtti álom…

Első álom…

Második álom…

Harmadik álom

Negyedik álom

Ötödik álom…

Hatodik álom

Hetedik álom

Nyolcadik álom

Kilencedik álom

Tizedik álom

Tizenegyedik álom

Tizenkettedik álom

Tizenharmadik álom

Tizennegyedik álom

Folyt. köv.

Van vége  2001 óta sok minden történt…

Egy földi „szentháromság”

Baráti búcsú

Impresszum

Szerzői búcsú

Ez a kötet újranyomásra kerülhetett volna, Bajor Imre 80., netán a 90. születésnapja alkalmából, esetleg a kerek 100.-on, de az Élet másként hozta: Imi végleg elment. 2014. augusztus 6-a óta már az Égi kávéházban szórja fanyar humorú, csípős, ám mindig találó poénjait, a régi és nem annyira régi művészkollégáknak. Amikor külföldi vakációm alatt megtudtam a tragikus hírt, napokon át elhessegettem a gondolatot, nem akartam elhinni, hiába tudtam én is, hogy mennyire beteg volt. Mindvégig hittem abban, hogy Imi igenis meg fog gyógyulni! Hiszen még csak 57 éves volt…

A Bajorimi című életrajzi kötet 2001 áprilisában jelent meg. Emlékszem, milyen izgatottan vártuk Imivel a könyv beharangozó buliját, amit a Dob utca és környéke egyik remek vendéglőjében tartottunk – naná, hogy egy isteni ebéddel egybekötve! A gondosan, előre megtervezett, szórakoztató „műsorszámok” mellett akadtak szép számmal spontán megnyilvánulások is a jelenlévő művészbarátok részéről, de ezek csak emelték a különleges nap fényét. A vendéglő csordultig telt a hírre, miszerint Bajor Imréről könyv jelent meg! Még az utcán is ácsorgott nem kevés kíváncsiskodó, érdeklődő ember. Talán érthető: bizony, fenemód büszke voltam, hogy én lehettem a szerző, az író. És ez ma sincs másként. A felkéréskor Imi azt mondta: „Azért szeretném, ha te írnál rólam Ildikém, mert azt akarom, hogy olyasvalaki tegye ezt, aki feltétel nélkül szeret engem, és akit én is feltétel nélkül szeretek. E nélkül nem sikerülne. De én már előre tudom, hogy rendben lesz ez a dolog!” Iminek igaza lett.

Már a beharangozó buli is várakozáson felül jól sült el: a meghívott vendégek, újságírók, tévés forgatócsoportok déli tizenkét órára voltak hivatalosak – igaz, ebéd is volt – ám az utolsók délután öt és hat óra között távoztak! Szinte úgy kellett kikönyörögni a sereghajtókat az ajtón kívülre. Nem véletlenül. Annyira jól érezte magát mindenki, annyi poén hangzott el, Imi közreműködésével olyan fergeteges légkör alakult ki, hogy érthetően senkinek sem akaródzott távozni. Aki sietett tovább valahová, az csak két-három órát maradt. Akinek nem volt aznapra más programja, az ötöt-hatot… Imi csak úgy ragyogott, fülig ért a szája az első perctől, miközben újra és újra elcsodálkozott, mennyien szeretik és kíváncsiak rá. Boldog volt és büszke azon a szép tavaszi napon, és persze én is. Nem csoda, hogy a résztvevők – akik amúgy számtalan hasonló eseményen jártak már korábban – utólagos közfelkiáltással megszavazták minden idők legjobb hangulatú könyvbemutatójának.

A szerző egyik kedvenc fotója Bajor Imrével.
A kép egy reklámfilm forgatásának szünetében készült.

Az elmúlt tizenhárom évben sok minden történt Bajor Imrével, körülötte, no meg a szeretteivel: jó és rossz is. A legmeghatározóbb azonban mégiscsak az lett, hogy Imi elment. Örökre. Ezért született újjá, és egészült ki fontos történésekkel a róla szóló könyv. Bárcsak ne ez lett volna az apropója!

A könyv megjelenése utáni évek sokáig töretlenül, szakmai sikerekben gazdagon, magánéleti harmóniában teltek. Aztán valahogy elkezdtek rosszra fordulni a dolgok. 2008-ban nyitott étterme balul sikerült üzleti befektetésnek bizonyult, és két év után anyagilag a csőd szélére juttatta. Ha ez nem lett volna elég, eltörte a bokáját, gondjai kapcsán idegösszeomlást kapott, majd előbb édesapját kellett hirtelen elveszítenie, hat évre rá édesanyja is elment, ugyanolyan váratlanul. Aztán megérkezett a Betegség is, de Imi felvette vele a harcot, küzdött, küszködött ellene a legvégsőkig. Szerencsére csodákat is megélhetett: a gyerekei lassacskán felcseperedtek, és csodálatos, tehetséges, értő, érzékeny fiatal emberekké értek. Még ha nem is laktak közös fedél alatt, változatlanul bolondultak az édesapjukért, ahogyan ő is értük. A közönsége sem pártolt el mellőle az elmúlt tizenhárom évben, egyetlen pillanatra sem: fantasztikus színházi szerepekhez jutott, teltházak előtt hajolt meg esténként, a nevére vettek jegyet az emberek, ahogy hajdanán Latabár Kálmán, Kabos Gyula, Latinovits Zoltán vagy Márkus László esetében. Tovább dübörgött vele a Heti Hetes is, melynek meghatározó tagja volt, és közben számtalan fellépésre hívták országszerte folyamatosan, ő pedig imádta, hogy szórakoztathat! Magánéletében boldogan élt együtt a párjával: Ildikó tökéletes élettársa, majd hites felesége lett Iminek. Szó szerint jóban-rosszban, egészségben-betegségben kitartottak egymás mellett. És ott volt neki az elmúlt tíz évben már Füle is, ami a békét, a megnyugvást, az örömteli menedéket jelentette, a legutolsó percéig.

Imi elment, de ez a róla írt és most utólagosan kiegészült kötet emlékkönyvként mindörökre megmarad nekünk. Ahogyan Bajor Imre is a szívünkben, a lelkünk jobbik felében.

Születésétől fogva játszott, mókázott, nevettetett, szórakoztatott, ameddig csak bírta erővel: megajándékozott minket a nevetés, az öröm, a búfelejtés csodájával. Sosem lehetünk neki eléggé hálásak ezért. Köszönjük, Bajor Imre, köszönjük, Kicsihuszár! És én is nagyon köszönöm neked, Imi…

Ruttka Ildikó

2014. szeptember

Itt még 2001-et írunk

Előszó/1

Aki sosem látta Bajor Imrét színpadon, filmen, televízióban, aki nem hallotta rádióban, az ne olvassa el ezt a könyvet. A színész ismert valója nélkül az egész érdektelen. Negyvenvalahány év krónikája, ha valaki nem tudja, ki az a Bajor Imre, akárkié lehet, aki épp negyvenvalahány éves.

Ámbár…!

Talán mégse.

Így ugyanis az itt olvashatók csak azzal történhettek meg, aki egyszerre különleges és átlagos. Aki egyszerre egyedi és tipikus. Aki nem hasonlít senkire, de egyszersmind rendkívül ismerős. Aki egyszerre fiatal és öreg. Egyszerre nagypofájú és arctalan. Egyszerre nagyravágyó és mégis mindig elégedett. Egyszerre józan és mámoros. Egyszerre gyermeteg és bölcs. Egyszerre vidám és morózus. Egyszerre mély és sekély. Egyszerre önhitt és bizonytalan magában. Egyszerre apa és csecsemő. Egyszerre vad és szelíd. Egyszerre szeretetre éhes és kellemetlenül elutasító. Egyszerre édes és keserű. Egyszerre zaklatott és nyugodt. Egyszerre okos és buta. Egyszerre őszinte és nagyotmondó. Egyszerre humanista és vadállat. Egyszerre gyűjtögető és pazarló. Egyszerre megfontolt és meggondolatlan. Egyszerre veszélyes és megbízható. Egyszerre szép és ronda. Egyszerre utolérhetetlen és közhelyes.

Aki olyan, mint bármelyik kisember!

Mert már csak ilyen egy nagy egyéniség…!

Előszó/2

Imrus, vazze, gondoltad volna, hogy egyszer könyv lesz belőled?!… Verebes István

Elindulunk…

Köztudomású, hogy a nagyon elfoglalt emberek naptára hónapokkal előre megtelik teendőkkel. Bajor Imre is azok közé tartozik, akiknek szinte a nap 24 órájára van valamilyen elfoglaltságuk. Mivel foglalkozását tekintve méltán óriás népszerűségnek örvendő színész, állandóan reflektorfényben él, és emiatt életének legtöbb pillanata a nagyközönség szeme láttára zajlik. A civil szférában tevékenykedő emberek talán nem is hinnék, mennyi mindent kell végigcsinálnia Bajor Imrének nap, mint nap! Amint felkel az ágyából, máris a notesze után nyúl, hogy megnézze, mi az aznapi teendője. Az állandó fővárosi, vidéki, esetenként külhoni fellépések mellett időnként szinkronizálni jár, néha játszik a Vidám Színpadon, állandó szereplője a Rádiókabaré színészgárdájának, és igen sok televíziós szórakoztató műsorban szerepel, de azt is elvárják tőle, hogy különféle protokolláris összejöveteleken, cégrendezvényeken, társasági partikon is megjelenjen. Ha semmi nem jön közbe, csütörtök esténként a Heti Hetes felvételén ül, és időnként havonta több napját is lefoglalja a Pasik című televíziós komédiasorozat aktuális részeinek forgatása. De ez még nem minden: néha olyan elfoglaltságok is előfordulnak Bajor Imre életében, mint a filmforgatás, a lemezfelvétel, a különféle rádió-, és tévéstúdiókban adott interjúk, és gyakorta keresik meg újságírók is egy-egy hosszabb-rövidebb beszélgetés erejéig. (Hát még ha könyvet is írnak róla…) Ha a napközbeni és esti, illetve éjszakai munkák előtt vagy után (tegyük fel) esetleg mégis volna egy kevés szabadideje, akkor jönnek a magánéleti elfoglaltságok, úgy, mint: a szüleivel megejtett kedélyes tónusú beszélgetések, és minél hosszabbra elnyújtott együttlétek a gyerekeivel. Hatalmas dumapartik a barátokkal, vagy egy kedves hölgyismerőssel beiktatott randevú. Ha mindezek mellett még mindig marad egy csipetnyi ideje és főleg energiája, akkor olvas, videózik, úszik egyet, vagy szaunázik. A felsorolást végigolvasva döbbenhet rá az olvasó is, hogy ez a sok minden már első ránézésre több időt emészt fel, mint 24 óra, vagyis logikusan merül fel benne a kérdés:

– Vajon mikor alszik ez az ember? Nos, erre a kérdésre igen egyszerű a válasz: majdnem soha! Ha mégis sikerül összehoznia magának pár nyugalmas órát, azt a legritkább esetben tudja a saját pihe-puha ágyikójában megtenni. Helyette többnyire inkább „szuperjárgánya” hátuljában található ágyát használja erre a célra, miközben a kocsi éppen útban van valahová. Attól a naptól kezdve utazik, hogy színészetre adta a fejét. Pályáját a Déryné Színházban kezdte, amelyről köztudott, hogy mindig is vándortársulatként működött. Később is jött-ment, egyik színházból a másikba, valami állandó nyugtalanságtól hajtva. Mivel soha életében nem tanult meg autót vezetni, a tömegközlekedést és a gyaloglást pedig nem neki találták ki, évekig taxin járt mindenhová. De mióta anyagi helyzete megengedi, saját sofőrt tart, aki mindenhová elviszi. A hűséges Laci éjjel-nappal rendelkezésére áll, és már évek óta mindent megtesz annak érdekében, hogy főnöke kényelemben és biztonságban utazhasson, bárhová is szólítja munkája, vagy egyéb programja. Bajor Imre annak idején elsősorban saját kis társulata, a Bajor-kabaré tagjainak, Csala Zsuzsa, Brunner Márta, Nádas György, és esetenként Papadimitriu Athina kedvéért, és a velük együtt megtett hosszú hakniutak miatt vásárolta meg azt az amerikai, óriásméretű luxuscirkálót, amivel azóta is fuvaroztatja magát, és időnként kollégáit. Ilyen alkalmakkor a művész csak leheveredik a puha, vörös bársony bevonatú kanapéra, és miközben Laci beindítja a motort, kényelmesen bevackolja magát a párnák közé. Ha tudja, hogy több órás út vár rá, elalvás előtt még megiszik egy kis „viszkit” (csakis jég nélkül!), aztán a motor zúgásának egyhangú moraja, esetleg az utastérben tartózkodó személyek beszélgetésének halk mormogása, és a kocsiban szétáradó kellemes langymeleg hatására percek alatt mély álomba szenderül. Miközben a hatalmas autó falja a kilométereket, ahogy múlnak a percek és az órák, a fellépésre vezető hosszú és fárasztó úton Bajor Imre fantasztikus álmokat álmodik…

A sokszemélyes luxusjárgány, a Bajor-kabaré társulatának maroknyi csapatával most épp a távoli Erdélybe tart, mégpedig egy több naposra tervezett fellépő-körútra. A nagy nevettető már indulás után pár perccel nagyon elálmosodik, szempillája elnehezül. Néhány pillanat múlva már az álom és az ébrenlét határán lebeg…, mintha a kocsiban hirtelen nagyon megugrott volna a létszám… Jé, hát a szüleim mit keresnek itt…? A sarokban pedig ott ül Verebes, Gálvölgyivel, Hernádi Jucival és Farkasházyval. Hogyan került ide Arnold Misi, Havas Henrik és Kuncze Gábor…?! Nahát, itt van Orbán Józsi, meg Horváth Charlie, és Koós Jani, itt van Fábri Péter… Jesszus, csak nincs valami baj, hogy Vargha doktor úr is itt van…? És mit keres itt Eszter a gyerekekkel…? A kicsiknek már régen aludniuk kellene… Hopp, mintha mindenki róla beszélgetne… egyáltalán nem érti a dolgot, de olyan rettenetesen fáradt, hogy már nincs ereje tisztázni az érthetetlen helyzetet. Egy pillanat múlva már csak halk, egyenletes szuszogásából lehet következtetni arra a nyilvánvaló tényre, hogy elaludt. Valami furcsa, szinte már természetfeletti erőnek tűnő érzéstől vezérelve gyanítja, hogy ezúttal nem hétköznapi, kicsit bizarr képsorok peregnek majd le szeme előtt igencsak hosszúnak ígérkező álmában, de azt persze még csak nem is sejtheti, hogy most életének valamennyi eddig átélt eseményét fogja újra látni, beleértve azokat az időket is, amikor (hm…) valójában még nem is létezett…

Egy álmok előtti álom…

…amelyben szó esik háborús állapotokról, szigorú rokonokról, uszodákról, egy véletlen, ám sorsszerű találkozásról, lakáskiutalással végződő lánykérésről, egy tragédiáról, és egy kárpótlásul kapott eleven csodáról…

A Mama (Judit):

Még javában tartott a háború, amikor vidékről, Budapesten élő nővéremhez, Zsuzsához költöztem, aki férjével és kisfiával a pesti Bajcsy-Zsilinszky út 65-ben lakott, egy három szobás lakásban. Nusi néném kétgyermekes családanyaként a Visegrádi utcában élt, Erzsi néném pedig Csepelen. Szüleim és öcsém továbbra is Szarvason laktak, emiatt rengeteget vonatoztam, néha a vagon tetején ülve, a két város között, hogy az időnként családi ékszerekért cserébe, nagyon nehezen beszerzett élelmiszereket eljuttassam nekik…

A Papa (Rezső):

A háborút katona létemre csodával határos módon éltem túl: amerikai tiszteknek köszönhetően szinte sértetlenül jutottam haza Budapestre, Nyugat-Németországból, ahol amerikai hadifogoly voltam. Amikor teljesen vége lett a háborúnak, hivatalnokként dolgoztam egy szállítmányozási nagyvállalatnál. Napjaim a munkán kívül sokáig nagyon egyhangúan és magányosan teltek, ugyanis egy lány sem akadt, akivel egynél több alkalommal is szívesen randevúztam volna. Mit volt mit tennem, dolgoztam, és közben türelmesen vártam a nagy „Ő”-re…

A Mama:

Ahogyan az élet lassacskán visszatért a normális kerékvágásba, mind több és több középületet állítottak helyre, köztük a gőzfürdőket és az uszodákat is. Mivel se fürdőszobánk, se meleg vizünk nem volt, másokhoz hasonlóan én is közfürdőbe, pontosabban a Gellért fürdőbe jártam tisztálkodni, meg persze úszni, amit nagyon szerettem. Csinos lány voltam, úgyhogy sokan próbáltak nekem udvarolni, köztük egy kedves fiatalember is, akit épp ott, a Gellértben ismertem meg. Soha nem kerültünk közelebbi kapcsolatba, viszont jó barátok lettünk. Ez a fiú 1947 vége felé bemutatott nekem az uszodában valakit, aki bizony első látásra nagyon felkeltette az érdeklődésemet…

A Papa:

Akkoriban Óbudán, a Corvin Ottó utcában laktam az édesanyámmal, és rendszeresen jártam fürödni meg úszni a Rudasba. A ’47-es karácsonyt megelőző vasárnap délelőtt is éppen oda indultam, de elbámészkodtam a villamoson, és mivel már se kedvem, se időm nem volt visszakutyagolni két megállót, továbbutaztam, és végül a Gellért fürdőnél szálltam le. A nagymedencénél egy régi ismerősömbe botlottam, aki menyasszonya és egy igen szemrevaló kislány társaságában volt ott. Már éppen indulófélben voltak, így gondjaimra bízták a csinos hölgyet, Juditot és angolosan távoztak. Ezután egy pillanatnak tűnő beszélgetés során mindkettőnk számára kiderült, hogy mennyire jól érezzük magunkat egymás társaságában. Egyszer csak azt vettük észre, hogy már késő délutánra jár, mi pedig farkaséhesek vagyunk! Meghívtam hát Juditot vacsorázni, amit szerencsére, el is fogadott…

A Mama:

Nekem nagyon megtetszett Rezső, hiszen udvarias, kedves, jó humorú és rendkívül jóképű fiatalember volt. Romantikus, uszodai megismerkedésünket egy alig egy éven át tartó udvarlási korszak követte, melynek ideje alatt természetesen egy-két ártatlan csóknál több nem esett köztünk. Már néhány hete együtt jártunk, amikor megkértem Rezsőt, jöjjön fel hozzánk, és mutatkozzon be Zsuzsa nővéremnek meg a férjének. Feri, a sógorom nemcsak olyan volt nekem, mintha az apám lett volna, hanem teljesen úgy is viselkedett. Rettenetesen nagy szigorral vigyázott rám, és az erkölcseimre! Ügyvéd létére remek emberismerő volt, és éppen ennek köszönhetően a körülöttem felbukkanó férfiakat rendre elmarta mellőlem. Ezúttal azonban szerencsém volt, ugyanis amikor újsütetű udvarlóm a karácsonyi ünnepek után először jelent meg a Bajcsy-Zsilinszky úti lakásban, mindjárt szimpatikus lett a sógoromnak. A szilvesztert már együtt ünnepelhettük Rezső vállalati összejövetelén, és amikor Feri újabb néhány hét múltán feltett kérdésére az én szerelmem azt felelte, komolyak a velem kapcsolatos szándékai, sógorom véglegesen is áldását adta ránk. Házasságkötésünknek csupán az volt az akadálya, hogy nem volt lakásunk, de az én ügyes ügyvéd sógorom néhány hónapon belül ezt a problémát is megoldotta. A Pozsonyi út 22. első emeletén volt egy nagyon szép kis lakás, melynek tulajdonosa akkoriban távozott végleg Amerikába. Feri egyik barátja a XIII. kerületi tanács lakásosztályán dolgozott, és elintézte, hogy a lakást nekem utalják ki. Ezzel az utolsó akadály is elhárult az esküvőnk útjából, így Rezső meg én 1948. november 13-án, ráadásul pénteken, örök hűséget fogadtunk egymásnak…

A Papa:

Házasságkötésünk után én továbbra is rendületlenül jártam a hivatalba, majd egy áthelyezésnek köszönhetően a Könnyűipari minisztériumba kerültem. Szép csendben teltek-múltak az évek, ám a gyermekáldás igencsak váratott magára. Aztán 1955-ben a feleségem mégiscsak állapotos lett az első gyermekünkkel, de a baba, legnagyobb szívfájdalmunkra, halva született. El sem tudom mondani, mennyire összetört minket ez a rettenetes tragédia! Sokáig úgy éreztük, nekünk már soha az életben nem lesz gyerekünk…

A Mama:

A következő év júliusában elutaztunk két hétre, ugyanis Rezső kapott egy beutalót Balatonföldvárra. Amikor hazajöttünk a nyaralásból, rövidesen rájöttem, hogy újra terhes vagyok, de nem tudtam, meg merjem-e tartani a magzatot, ugyanis iszonyatosan féltem attól, hogy másodszor is megismétlődik a haláleset. Szerencsémre egy olyan csodálatos nőgyógyászhoz és egyben érző szívű emberhez kerültem, aki megpróbálta eloszlatni a félelmeimet, és rábeszélt a kisbaba megtartására. Az ’56-os szörnyű októberi eseményeket szó szerint kéz a kézben vészeltük át Rezsővel, ugyanis még azokban a kritikus napokban is bejártam vele akkori munkahelyére, a Kossuth térnél lévő Földművelésügyi minisztériumba. Azt mondtam neki, hogyha meg kell halni, akkor inkább haljunk meg együtt, mert én most már nélküle nem akarok élni, egymagamban nem vállalom a gyereket. Szerencsésen átvészeltük azokat a szörnyű napokat, az FM védett kőerkélyei mögött bujkálva néztük végig az odalent zajló véres, utcai eseményeket úgy, hogy a fejünk felett záporoztak a lövések. A terhesség legnagyobb részében azért megpróbáltam pihenni. Havonta kijárt a lakásra hozzám egy másik orvos, aki folyamatosan ellenőrizte a magzat, és az én állapotomat. (Ez az ellenőrzés a gyerek megszületését követő két évben is folytatódott, annyira aggódtunk az egészségéért!) Bár nagyon bíztunk a Jóistenben, a szerencsénkben, és az orvosok zseniális tudásában, azért Rezsővel egész terhességem ideje alatt borzalmasan reszkettünk a születendő gyerekért. Aztán végre elérkezett a várva várt nap, és közel a negyvenedik életévünkhöz 1957. március 9-én éjszaka megszületett a mi szemünk fénye, életünk egyetlen értelme, az oly hosszú évek óta várt trónörökös, vagyis a mi Imikénk…