Oliver Stone – Peter Kuznick

Amerika elhallgatott történelme

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

BEVEZETŐ  A birodalom gyökerei: „A háború banditizmus”

ELSŐ FEJEZET  AZ I. VILÁGHÁBORÚ  Wilson kontra Lenin

MÁSODIK FEJEZET  A NEW DEAL  „…örömmel veszem gyűlöletüket!”

HARMADIK FEJEZET  A MÁSODIK VILÁGHÁBORÚ  Ki győzte le Németországot?

NEGYEDIK FEJEZET  A BOMBA  Egy kisember tragédiája

ÖTÖDIK FEJEZET  A HIDEGHÁBORÚ  Ki kezdte?

HATODIK FEJEZET  EISENHOWER  „Jön a világvége!”

HETEDIK FEJEZET  JFK  „A történelem legveszélyesebb pillanata”

NYOLCADIK FEJEZET  JOHNSON  Kisiklott birodalom

KILENCEDIK FEJEZET  NIXON ÉS KISSINGER  Az „őrült” és a „pszichopata”

TIZEDIK FEJEZET  A DÉTENTE ÖSSZEOMLÁSA  Sötétség délben

TIZENEGYEDIK FEJEZET  A REAGANI ÉVEK  Halálosztagokkal a demokráciáért

TIZENKETTEDIK FEJEZET  A HIDEGHÁBORÚ VÉGE:  Elszalasztott lehetőségek

TIZENHARMADIK FEJEZET  BUSH ÉS CHENEY KUDARCA  „A pokol kapui nyíltak meg Irakban”

TIZENNEGYEDIK FEJEZET  OBAMA  Egy sebzett birodalom élén

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A KÉPEK FORRÁSA

Impresszum

Gyermekeinknek – Tarának, Michaelnek, Seannak, Lexie-nek, Sarának és Asmarának –, hogy egy jobb világban élhessenek, amit minden más gyerek is megérdemel.

ELŐSZÓ

Ez a könyv és a hozzá kapcsolódó dokumentumfilm-sorozat alapjaiban kérdőjelezi meg az Egyesült Államok történetírásának bevett látásmódját, amelybe a legtöbb amerikai beleszületett. Az a népszerű és enyhén misztikus narrativa, amely mindent az amerikai altruizmus, jóakarat, nagylelkűség, nagyszerűség, valamint a szabadság és igazságosság iránti elkötelezettség szemüvegén keresztül láttat, már kora gyerekkorunktól fogva körülvesz minket. Elkísér az általános és a középiskolába is, de később is oly gyakran kerül előtérbe, hogy szinte már lélegzettel szívjuk magunkba. Szívmelengetően otthonos, megnyugtatóan kényelmes, és kívül rekeszt mindent, ami nyugtalanító vagy kényelmetlen. Azoknak, akik nem ásnak túl mélyre, pont megfelel; pedig – csakúgy, mint Amerika valódi levegője – ez a légkör szennyezett, kártékony, sőt mérgező. Nemcsak arra teszi képtelenné az amerikaiakat, hogy megértsék, ahogy a világ többi része rájuk tekint, hanem arra is, hogy jobbá tegyék a világot. Az amerikaiak számára, mint a világ többi nemzete számára is, meghatározó jelentőségű a múlt; ám ritkán fogjuk fel, hogy mennyire befolyásolja jelen tetteinket a múlt értelmezése. A történelmi tudat meghatározza, hogy az emberek mit gondolnak elérhetőnek és elgondolhatónak. Ezért sokan nem is tudnak elképzelni egy olyan világot, amely a mainál alapvetően jobb vagy egyszerűen más.

Ezt a könyvet a dokumentumfilm-sorozat ihlette és azon alapul, sok tekintetben mégis független attól. A kettő kiegészíti egymást. Abban reménykedünk, hogy a sorozat nézői elolvassák a könyvet is, hogy szélesebb képet kapjanak a történelemről, olvasóink pedig megnézik a filmet, hogy a dramatizált jelenetek és a filmes dokumentumok drámai ereje kifejthesse a hatását. Mind a könyvet, mind a filmet a progresszív gondolkodás támogatóinak ajánljuk világszerte, abban a reményben, hogy az átadott információk hasznosak lesznek, és könnyebben küzdhetnek velük egy igazságosabb, emberibb, demokratikusabb, tisztességesebb világért.

BEVEZETŐ

A birodalom gyökerei: „A háború banditizmus”

Ahogy írjuk ezt a könyvet, a függöny lassan lehull az Amerikai Birodalomról. 1941-ben Henry Luce amerikai sajtómágnás a XX. századot Amerika évszázadának nevezte. Akkor még kevesen sejtették, hogy mennyire igaza volt. Mindez még a Németországon és Japánon aratott győzelem, az atombomba, a háború utáni gazdasági fellendülés, az ipari-katonai termelés indusztrializálása és az internet korszaka előtt volt; akkor, amikor Amerika még nem vált egy nemzetbiztonsági szolgálatok által kontrollált állammá, és még nem nyerte meg a hidegháborút.

Luce látomása a parttalan amerikai hegemóniáról nem mindenkinek tetszett. Henry Wallace alelnök inkább „a közemberek évszázadát” szerette volna látni. Wallace – akit a realisták álmodozónak és látnoknak neveztek – alapozta meg a tudomány- és technológiaalapú bőség, a kolonializmus és gazdasági kizsákmányolás nélküli világ, a béke és a közös virágzás gondolatát. Sajnos a háború utáni világ sokkal jobban illeszkedett Luce imperialista, mint Wallace progresszív víziójához. A közelmúltban, 1997-ben az USA világhatalmának új támogatói nemzedéke, George W. Bush katasztrofális kormányzatának neokonzervatív agytrösztje szintén egy új „amerikai évszázadról” beszélt. Ennek a víziónak a XXI. század elején sok támogatója volt, mielőtt még széles körben megtapasztalták volna az Egyesült Államok legújabb háborúinak szerencsétlen következményeit.

Az USA globális hegemóniáját – ahogy a világ legerősebb nemzeteként föllép – büszkén emlegetett vívmányok és szörnyű csalódások kísérik. Ez utóbbiak – Amerika történelmének sötét oldalai – azok, amelyeket a következő oldalakon vizsgálunk. Meg sem próbáljuk az Egyesült Államok teljes történetét felvázolni, mert lehetetlen volna. Nem fókuszálunk arra a sok dologra, amit Amerika helyesen tett. Könyvtárnyi mennyiségű könyv és iskolai tananyag harsogja úgyis ezeket az eredményeket. Ehelyett inkább arra koncentrálunk, hogy az Egyesült Államok mit tett rosszul, milyen módon hagyta cserben a saját küldetését – mert hiszünk abban, hogy a XXI. század elején még kijavíthatjuk a hibákat.

Megdöbbentett minket az a politikai irány, amely az Egyesült Államokat három muszlim országgal is háborúba sodorta; ahogy célzott merényleteket, dróntámadásokat hajtott végre, számos más, nem célzott támadás mellett. Miért van országunknak – egyesek szerint vagy ezer – katonai bázisa a világ minden táján? Miért olyan magasak az USA hadikiadásai, mint a világ fennmaradó részéé összesen? Miért van még a birtokában sok ezer nukleáris fegyver – amelyek közül sok azonnal bevethető –, annak ellenére, hogy egyetlen nemzet sem fenyegeti közvetlenül? Miért nagyobb a társadalmi szakadék a gazdagok és a szegények között, mint a legtöbb fejlett országban, és miért az Egyesült Államok az egyetlen fejlett ország, amelynek nincs általános egészségbiztosítása?

Miért van rendkívül kisszámú ember – legyen ez 300, 500 vagy 2000 – kezében nagyobb vagyon van, mint a világ hárommilliárd legszegényebb emberének kezében? Miért lehetnek a gazdag amerikaiak döntő hatással az USA belpolitikájára, külpolitikájára, médiájára, miközben a nagy tömegek valódi befolyása és életszínvonala egyre csak csökken? Miért teszik az amerikaiakat megfigyelés, kormányzati befolyásolás tárgyává, miért igyekeznek megfosztani őket a civil szabadságjogaiktól és a magánéletüktől – ami elborzasztotta volna a korábbi generációkat és az Alapító Atyákat? Miért van Amerikában arányaiban kevesebb szervezett munkás, mint bármely más ipari demokráciában? Miért van az, hogy országunkban azok, akiket a személyes kapzsiság és a szűk látókörű önérdek vezérel, uralkodhatnak azokon, akik az olyan társadalmi értékeket tartják többre, mint a jóindulat, a nagylelkűség, a bőkezűség, a részvét, az együttérzés vagy a közösségépítés? És miért nem tud az amerikaiak többsége elképzelni más, jobb jövőt annál, mint amit a mostani politikai kezdeményezések és társadalmi értékek diktálnak? Néhány kérdés azok közül, amelyekre a választ keressük. Nem remélhetjük, hogy mindegyikre meg is találjuk, de azt igen, hogy felvázolhatjuk azt a történelmi hátteret, amely képessé teszi az olvasót arra, hogy elmélyedjen ezekben a kérdésekben.

Menet közben megemlítünk néhány olyan mozgalmat és egyént, akik arra vállalkoztak – néha egészen hősies módon –, hogy visszatereljék az országot a helyes irányba. Komolyan vesszük John Quincy Adams elnök 1821. július 4-ei beszédét, amelyben elítélte a brit kolonializmust, és kijelentette, hogy az USA „nem megy külföldre azért, hogy legyőzendő szörnyeket keressen magának”, és „a szabadságharcon túl nem bonyolódik érdekek, cselszövés, kapzsiság, irigység és ambíció diktálta háborúkba, olyanokba, amelyek támogatnák a faji megkülönböztetést és elbitorolnák a szabadságot. Mert ha így lenne, az Egyesült Államok alapvető politikai maximái észrevétlenül a szabadság irányából az erő irányába mozdulnának.” „Ha az Egyesült Államok a világ csendőrévé válik – figyelmeztet Adams –, akkor nem lesz többé ura a saját szellemiségének”{1}.

Adams pontosan látta, mi vár az országra, ha feláldozza a köztársaság szellemiségét a birodalmi eszme oltárán. Ehhez járult még az, hogy az amerikai elnökök mindig is letagadták nemzetünk birodalmi múltját, és azt, hogy ez milyen hatással volt a mindenkori politikára. Ahogy Alfred McCoy történész megfigyelte, „a birodalmak számára a múlt csupán egy távoli terület, amely megérett az átalakításra, sőt akár az újraírásra”{2}.

Az amerikaiak nem hajlandók a történelemben élni, bár J. M. Coetzee regényíró is pontosan látta, hogy ezt kellene tenniük. A barbárokra várva című munkájában így ír: „A birodalom arra ítéli önmagát, hogy történelemben éljen, és összeesküvéseket szőjön a történelem ellen. A Birodalom elvakult agyát csupán egy gondolat foglalkoztatja: hogyan lehet kikerülni a véget, a halált, hogyan lehet mind tovább fennmaradni. Nappal az ellenséget üldözi. Ravasz és kegyetlen, vérebeket küld mindenhová. Éjszaka a pusztulás képei gyötrik: városok kirablása, a lakosság megkínzása, csontpiramisok, letarolt földek. Őrült, de virulens látomás…”{3}

Az amerikaiak úgy érzik, őket nem köti a történelem. Christopher Lasch történész ezt a „nárcizmus” megnyilvánulásának tartja. Ám sokan csak így tudják elkerülni, hogy meglássák azt, amivé nemzetünk az utóbbi évszázadban lett. Az amerikai dominancia idején könnyebb a polgároknak a jóakarat vigasztaló meséiben hinni, és kitartóan mellőzni a történelmi tényeket. Amerika elkülönülése a soknyelvű és integrált világtól csak súlyosbítja a problémát. Az elzárkózás nemcsak a tudatlanságot táplálja, de a félelmet is, amelyet sokszor látunk megnyilvánulni az ellenséges fenyegetések eltúlzásában, az idegen megszállóktól, hazai és külföldi radikálisoktól, és mostanában a fenyegető iszlám terroristáktól való hisztérikus rettegésben.

Az amerikaiak történelemismeretének hiányosságait a 2011 júniusában közzétett Nemzeti Felmérés (Nation’s Report Card) nevű országos vizsgálat eredményei is aláhúzzák. A negyedik, nyolcadik és tizenkettedik évfolyamos diákok a New York Times szerint „kevesebbet tudnak hazájuk történelméről, mint bármilyen más tárgyból”. A Nemzeti Oktatásügyi Felmérés (National Assessment of Educational Progress) azt találta, hogy a végzős középiskolások csupán 12%-ának a tudása megfelelő. De még ez a tudás is erősen megkérdőjelezhető, mert kiderült, hogy a 12%-ból csupán 2% tudta megnevezni azt a társadalmi problémát, amelyet a Brown v. Board of Education ítélet{4} próbált korrigálni, annak ellenére, hogy a válasz kiolvasható volt a kérdésekből is.{5}

Ezt a tátongó történelmi űrt nagyrészt mítoszok töltik be. Az egyik John Winthroptól származik, aki 1630-ban, az Újvilág felé tartó Arbella fedélzetén kijelentette: Isten úgy rendelte, hogy Amerika „a hegyen épített város” legyen, világítótorony a világ többi népe számára. Eszerint az Egyesült Államok alapvetően magasabb rendű, mint a korrupt, megvásárolható világ. Bizonyos helyzetekben ez igaz is volt. Volt idő, amikor Amerika értékei és eredményei iránytűként szolgáltak a történelmi és társadalmi haladás számára. De legalább ennyiszer – ha nem többször – az Egyesült Államok gátolta ezt a haladást. A hitet, mely szerint a többi, önös érdekből hatalomra és gazdasági haszonra törő nemzettel ellentétben az Egyesült Államok a szabadság iránti elkötelezettségből az emberiség érdekeinek szenteli magát, maga alá temették Hirosima és Nagaszaki romjai, benőtte Vietnam dzsungele. Ám ez a meggyőződés az elmúlt években ismét felmerült a jobboldali történelmi revizionizmus gondolkodásában.

Amerika kivételességének mítosza talán Woodrow Wilson elnök Versailles utáni kijelentésében jelenik meg legpregnánsabban: „a világ végül a megmentőjeként fogja tisztelni Amerikát”.{6} Az amerikai elnökök az évek során számtalanszor kifejezték ezt az érzésüket – bár általában kissé több szerénységgel.

A Tea Party mozgalom idegengyűlölőinek nyilatkozataiból viszont teljesen hiányzik az effajta szerénység. Szerintük az amerikai felsőbbrendűség a patriotizmus sarokköve, és Barack Obama elnök egy hajszállal kevésbé patrióta megjegyzését is arra használták fel, hogy bebizonyítsák: az elnök, még ha az Egyesült Államokban született is – ezt azért kelletlenül bár, de elismerték –, még mindig nem igazi amerikai. 2009-es beszédét hozzák fel ellene: „Hiszek Amerika kivételességében, mint ahogy gyanúm szerint a britek is hiszik, hogy kivételesek, és a görögök is hisznek a saját kivételességükben”{7}.

Az, hogy Obama nem volt hajlandó világgá harsogni az eszmét, miszerint az Egyesült Államok a történelem ajándéka az emberiség számára, arra indította a republikánus vezetőket – akik tisztában voltak vele, hogy az amerikaiak 58%-a szerint „Isten különleges szerepet szánt Amerikának az emberiség történetében” –, hogy e félszívvel kimondott egyetértésre hivatkozva a sárba rántsák őt. Mike Huckabee volt arkansasi kormányzó azzal vádolta Obamát, hogy „világlátása drámaian különbözik a korábbi elnökökétől, legyenek azok republikánusok vagy demokraták. (…) Inkább globalistaként nőtt fel, és nem amerikaiként. Aki megtagadja az amerikaiak kivételességét, lényegében nemzetünk szívét és lelkét tagadja meg”{8}.

A baloldali történészek az 1960-as évek, az Új Baloldal mozgalom óta nagy súlyt fektetnek rá, hogy az USA imperializmusának torzításmentes, meggyőző kritikáját adják. A konzervatívok viszont rendszeresen visszautasítják, hogy az Egyesült Államoknak egyáltalán lett volna bármiféle imperialista törekvése. A neokonzervatívok azonban szakítottak ezzel az állásponttal, és már büszkén hirdetik – ami a legtöbb amerikai számára még mindig blaszfémia –, hogy Amerika nemcsak hogy birodalom, de a valaha volt birodalmak legerősebbje és a legigazságosabbja, amely az Isten által neki rendelt vezető szerepét teljesíti be. A 2001. október 7-ei afganisztáni invázió után – amikor az ünneplő tömeg számára még nem derült fény az Egyesült Államok legújabb imperialista kalandjának ostobaságára – a konzervatív guruk birodalmi dallamokat zengtek. William Kristol Weekly Standard c. lapjának október 15-i címlapja ezt harsogta vastag betűkkel: „Az Amerikai Birodalom példát statuált”. A National Review főszerkesztője, Rich Lowry, „alacsony szintű gyarmatosítást” sürgetett, hogy megállítsák az Afganisztán mögött álló veszélyes kormányzatokat.{9} Néhány hónappal később Charles Krauthammer rovatvezető arra a tényre hívta fel a figyelmet, hogy „az emberek lassan leporolják a fejükben a »birodalom« szót”. Úgy gondolta, ez éppen időszerű, hiszen az USA dominál „kulturálisan, gazdaságilag, technológiai és katonai téren is”{10}. A New York Times vasárnapi magazinja 2003. január 5-i címlapján ez áll: „Amerikai Birodalom: szokjunk hozzá!”

Bár sok neokonzervatív hiszi, hogy a birodalmi gondolat a legutóbbi idők fejleménye, már a legelső brit kolóniák létrejöttétől kezdve a terjeszkedési vágy hajtotta a növekedést és a hódítást. Ezt az ösztönzést később „eleve elrendelésnek” értelmezték, ami a Monroe-doktrínában fogalmazódott meg. Ahogy Paul Kennedy, a Yale Egyetem történészprofesszora írja, „attól fogva, hogy az első telepesek megérkeztek Angliából Virginiába, és megindultak nyugat felé, ez a nemzet egy hódító, imperialista nemzet lett”{11}. Ezt a sokszor népirtáshoz vezető nyersanyag- és földéhséget mindig a legmagasabb rendű indítékokkal fedték el – haladással, a szabadság és a civilizáció terjesztésével –, és ez még most is így van. William Appleman Williams, az Amerikai Birodalom egyik legkorábbi és legélesebb elméjű újbaloldali kritikusa szerint „a föld és a biztos piacok utáni vágyat a virágzás, a szabadság és a biztonság nemes retorikai fordulatai igazolják”{12}. Az USA vezetői persze mindig tagadták – bár nem mindig meggyőzően – azokat a rasszista nézeteket, amelyek igazolni próbálták az expanzionista késztetést.

E célok elérésének eszközeit sokszor igyekeztek véka alá rejteni, ám néha a legváratlanabb helyekről jöttek a leleplezések. Samuel Huntington, az ostoba és leegyszerűsítő „civilizációk harca” elmélet ősatyja arra mutatott rá ravaszul, hogy a Nyugat nem a felsőbbrendű eszméivel, értékeivel vagy vallásával (amelyre csak nagyon kevesen tértek át) győzte le a világot, hanem az erőszak szervezettségével, és bár a nyugatiak gyakran megfeledkeznek erről, mások soha.{13}

Max Boot, a Wall Street Journal szerkesztője, tekintélyes külpolitikai tanácsadó már jobban érti, hogy az USA imperialista törekvései nem új keletűek. Ő Donald Rumsfeldet feddte meg azért, mert élesen visszaszólt az Al-Jazeera riporterének, aki megkérdezte tőle, hogy „birodalmat épít-e” az USA. Boot szerint Rumsfeld „úgy reagált, mintha azt kérdezték volna tőle, hogy női fehérneműt hord-e.” „Nem akarunk birodalmat – vágott vissza Rumsfeld. – Nem vagyunk imperialisták. Soha nem is voltunk.” Boot nem értett egyet ezzel, és a kontinensen való terjeszkedést említette, ami Louisiana megvásárlásával kezdődött, majd a XIX. század végén Puerto Ricóval, aztán a Fülöp-szigetekkel, Hawaiival, Alaszkával folytatódott, a II. világháború után pedig az imperialista „rohammal” Németországban és Japánban. Mindezt az „újabb »nemzetépítő kísérletek« követték Szomáliában, Haitin, Boszniában, Koszovóban és Afganisztánban – ami nem más, mint imperializmus, csak más néven.” De Boot a baloldali kritikusokkal ellentétben ünnepelte az USA terjeszkedési politikáját. „Az USA imperializmusa – érvelt –, a jó irányába tett legnagyobb lépés az utolsó évszázadban.”{14}

{1} Lloyd C. Gardner, Walter F. LaFeber, and Thomas J. McCormick, Creation of the American Empire, vol. 1: U.S. Diplomatie History to 1901 (Chicago: Rand McNally College Publishing, 1976), 108.

{2} Alfred W. McCoy, Francisco A. Scarano, and Courtney Johnson, “On the Tropic of Cancer: Transitions and Transformations in the U.S. Imperial State,” in Colonial Crucible: Empire in the Making of the Modern American State, ed. Alfred W. McCoy and Francisco A. Scarano (Madison: University of Wisconsin Press, 2009), 21.

{3} J. M. Coetzee, Waiting for the Barbarians (London: Secker & Warburg, 1980), 133. [Sebestyén Éva fordítása]

{4} 1954-ben az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága kimondta, hogy a feketék és fehérek egymástól elkülönített állami oktatása alkotmányellenes. (A ford.)

{5} Sam Dillon, “U.S. Students Remain Poor at History, Tests Show,” New York Times, June 15, 2011.

{6} President Woodrow Wilson speaking on the League of Nations to a luncheon audience in Portland, OR. 66th Cong., 1st sess. Senate Documents: Addresses of President Wilson (May – November 1919), vol. 11, no. 120, p. 206.

{7} Barack Obama, News Conference, April 4, 2009, www.presidency.ucsb.edu/ws/index.php?pid=85959&st=american+exceptionalism&st1=#axzz1RXk$VS7z

{8} Jonathan Martin and Ben Smith, “The New Battle: What It Means to Be American,” August 20, 2010, www.politico.com/news/stories/0810/41273.html

{9} Nina J. Easton, “Thunder on the Right,” American Journalism Review 23 (December 2001), 320.

{10} Emily Eakin, “Ideas and Trends: All Roads Lead to D.C.,” New York Times, March 31, 2002.

{11} Ibid.

{12} William Appleman Williams, Empire as a Way of Life: An Essay on the Causes and Character of America’s Present Predicament Along with a Few Thoughts About an Alternative (New York: Oxford University Press, 1980), 62.

{13} Samuel P. Huntington, The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order (New York: Simon & Schuster, 1996), 51.

{14} Max Boot, “American Imperialism? No Need to Run Away from Label,” USA Today, May 6, 2003.