Lévai Katalin

Anna Karenina lánya

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet

VII. fejezet

VIII. fejezet

IX. fejezet

X. fejezet

Impresszum

I. fejezet

Az anyák mind hasonlók egymáshoz, sosem engedik el gyermekeik kezét. De ki fogja azok kezét, akik anya nélkül nőttek fel…?

Annie könnyedén átugrott egy tócsát, amikor kiszállt a hintóból. Bocsánatkérően pillantott mademoiselle Leclercre, tudván, hogy nem illik ugrándoznia, különösképpen temetőbe menet, virággal a kezében. Végül is már nagylány, majdnem tizenkét éves.

Ködös őszi délután volt. Az eső délben váratlanul elállt, a levegőt átitatta az ősz illata. A francia nevelőnőnek ezúttal is fájt a feje, mint minden időváltozásnál, de azért engedett Annie kérésének, és aznap is kikocsizott vele a temetőbe.

– Ma kinek is hozzuk virágot? – kérdezte kedvetlenül és összehúzta magán a pelerint. Már öt éve élt Szentpétervárott, de még mindig törte az orosz nyelvet.

– Krilovnak, a nagy mesemondónak. Éppen tegnap olvastuk tőle Az oroszlán tanítóját. Elmeséljem?

– Ó, igen, az orosz La Fontaine. Majd máskor, Annie, most tedd csak le a virágot a sírjára, addig ülök kicsit erre a padra.

A Mademoiselle nagyot sóhajtva kifújta a levegőt, meleg párafelhő képződött az arca előtt, s egy pillanatig azon keresztül csodálta a fölé magasodó nyírfák ágait.

Annie szempillantás alatt eltűnt a fák között. Gyorsan és nesztelenül ment előre az úton, és amikor Krilov sírjához ért, élesen jobbra fordult és megállt egy barna gránitkővel borított sírhant előtt. A sírkövön aranybetűs felirat állt: Anna Arkagyjevna Karenina.

Annie letette a lila őszirózsát anyja sírjára. Úgy tudta, a lila volt a kedvenc színe.

A Karenin házban már vacsorához készülődtek, amikor hazaértek. A kislány nyomban fölszaladt a szobájába, hogy átöltözzön. Karenin szigorúan nézett a kocsisára.

– Hol jártatok?

– A temetőben, méltóságos uram – felelte Fegya bűntudatos képpel.

– Úgy. És ezúttal kinek a sírját látogattátok meg?

– Úgy tudom, valami mesemondóét. Állatmeséket, vagy miket írt. Ott van eltemetve ő is az írók között, úgyhogy nagy ember lehetett. Bár a kisasszony…

– Mondd, mi van vele, ne kertelj már!

– Hát, én úgy láttam, hogy a kisasszony inkább mintha a méltóságos asszony sírjától került volna elő.

– Nos, rendben van, Fegya, eredj a dolgodra.

Mademoiselle Leclercet nem csalta meg az előérzete. A vacsoránál az történt, amire számított. Karenin elfoglalta helyét az asztalfőn, hideg pillantást vetett Annie-ra, majd kézbe vette nehéz ezüst kanalát és rosszkedvűen enni kezdett. Annie segélykérően fordult Mademoiselle Leclerc felé, aki ebben a pillanatban nagyon haragudott rá. Legszívesebben azonnal fölment volna a szobájába és kimentette volna magát a vacsora alól, de jól tudta, hogy egy nevelőnő ezt nem teheti meg.

A feszültséget csak fokozta, hogy a tévedhetetlen Zina, a Karenin ház szakácsnője ezúttal figyelmetlen volt. A borjúpecsenyét ugyan ismert francia recept szerint sütötte, de a fűszerezésnél megremegett a keze, talán Mitya, az új házmester jutott eszébe, aki vadul csapta neki a szelet, s a mártás inkább édesre, mint pikánsra sikerült. Zina vigasztalhatatlan volt. Remegő kézzel rakosgatta a tálra a sötétbarna hússzeleteket, szégyenében a föld alá akart bújni. Karenin az étkezésben is konzervatív volt, a scsi, a borscs és a többi igazi orosz étel mindennapos volt az asztalukon, noha tudta, hogy a társaság, melynek ő is tagja, a francia konyhát részesíti előnyben.

– Úgy hallottam, Annie, ma is a temetőben jártatok.

– Igen, Krilov sírjára vittem ki virágot. Most éppen róla tanulunk az iskolában.

– Nagyon dicséretes, hogy megemlékezel a mi nagy íróinkról, de fiatal lány létedre nem kell folyton a temetőbe járnod. Bizonyosan Krilov sírjára tetted azt a virágot?

Annie elpirult és lesütötte a szemét.

– Ez meg mit jelentsen, Annie?

– Mama sírjára vittem őszirózsát – suttogta a kislány.

– Annie, mondtam már, hogy az emlékezésnek megvan a maga ideje. Ha az édesanyád sírját akarod látogatni, szólj nekem, s együtt kimegyünk a sírhoz illő időben. Ne titokban szaladgálj ki a temetőbe. Azt hittem, ezt már megértetted. Csodálkozom, Mademoiselle, hogy ön már megint figyelmetlen volt. Újból nyomatékosan meg kell kérnem, hogy viselkedjen felnőtt módjára, és erre tanítsa a lányomat is.

– Alekszej Alekszandrovics … – kezdte halkan Mlle Leclerc, de elhallgatott, mert Karenin fagyos tekintete megakasztotta benne a szót.

– Úgy látszik, ön még mindig nem érti a helyzetét – folytatta Karenin.

– Elnézését kérem, Alekszej Alekszndrovics, önnek igaza van, de kérem, értse meg…

A nevelőnő másodszor is elhallgatott, de most más oka volt rá. Karenin szigorú arcán olyasmit látott meg, amit addig soha nem vett észre. Közvetlenül a szája sarkában váratlanul sötétszürke árnyék jelent meg, kemény, mégis szánalmat keltő vonás, ami átrajzolta az ajka vonalát.

Mlle Leclerc megijedt: csak nem szélütés kerülgeti?

Eszébe jutott lyoni tanítómester édesapja, aki egyszerűen lefordult a székről, s így halt meg. Ötvenéves sem volt.

Kareninnek nemcsak az ajka, hanem az álla is zsibbadni kezdett, és attól félt, a zsibbadás átterjed az egész testére. Az utóbbi hónapokban többször is érezte ezt, és mindig azzal hessegette el a félelmét, hogy hangosan kimondta: Nem. Élnem kell. Annie még csak tizenkét éves.

A zsibbadás lassan alábbhagyott, Karenin arca újra a régi lett. Hűvös pillantással mérte végig Mlle Leclercet. Ki nem állhatta a nevelőnőt, de mivel Annie csaknem anyjaként szerette, kénytelen volt a házában megtűrni. Ezerszer végiggondolta már ezt is. Isten végül mindent helyesen elrendezett, meghagyta nekem a kislányt, de büntetésül rendelte, hogy fogadjam föl mellé ezt a kiállhatatlan nőt, aki olcsó francia regényekből vett bölcsességekkel tömi a lányom fejét. De hiszen ez igazságos döntés, nyugodott bele a magasabb akaratba Karenin, miként az is, hogy Annie édesapja, Vronszkij gróf a háborúban életét veszítette.

Karenin valahányszor Annie-ra pillantott, elérzékenyült. Annie-nak ugyanolyan áfonyafekete szeme és sötét haja volt, mint az anyjának, de csak ennyi volt a hasonlóság kettőjük között. Annie dacos kis szája, hegyes orra egészen másként festett, mint egykor az anyjáé. Karenin valamit mégis visszakapott Annájából, valahányszor a kislányra nézett.

– Nem akarok erről több vitát – zárta le a beszélgetést, és kedvetlenül a villájára tűzött egy falat húst.

Szerjozsa, aki a vacsora alatt meg sem szólalt, nézte az apját és arra gondolt, hogy Alekszej Alekszandrovics már nem a régi. Nagyobb kirohanásra számított a részéről, s most megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy ennyi volt. Igen, az apjának igaza van, az emlékezésnek megvan a maga ideje, méltósága. Annie szeleburdi fruska, nem érti, hogy a fájdalmas emlékekkel nem illik játszadozni.

Annie pedig dacosan előre szegte az állát és némán összeharapta az ajkát. Végül nem bírta tovább, fölpattant a helyéről, kiszaladt az ebédlőből, föl a lépcsőn, egyenesen a szobájába, s dühösen becsapta maga mögött az ajtót. Fegya áruló, mindig is sejtette, az álnok vénember minden alkalommal beárulja őt. Nyilvánvaló, hogy egyetlen emberben bízhat, a Mademoiselle-ben. De ma ő is cserbenhagyta. Mennyire utálok itt mindent – fakadt ki. Az aranyozott peremű tányérokat, a kikeményített abroszt, az érdes, fehér szalvétákat és a sötét bútorokat! Meg az állandó kioktatást, hogy mit szabad és mit nem. Szerjozsa is éppen eleget prédikál, különösen az utóbbi két évben, amióta kadétiskolába jár. Egészen megváltozott, nem illik hozzá sem a rövidre nyírt frizura, sem az uniformis – állapította meg mérgesen. Sokkal szebb volt lágy hajtincsekkel és hétköznapi ruhában. A keret nélküli szemüveggel és az egyenesre vágott hajjal már majdnem olyan, mint Karenin. Milyen jó volt beletúrni szőke, zabolátlan tincseibe, simogatni selymes tapintású haját, érezni, mennyivel puhább, mint az enyém! Most a puha hajával együtt a kedvessége is semmivé lett, gondolta szomorúan, és végképp föl nem fogta, mindez hogyan történhetett meg ilyen rövid idő alatt.

Annie a képre pillantott, mely az ágyával szemben függött. Ez volt az egyetlen festmény az anyjáról a házban, noha tudta, hogy készült róla több is. Egy olasz festő festette, ezért a szokatlan olasz népviselet rajta. Annie-nak semmiféle emléke nem volt az útról, hiszen akkor még csak egyéves volt, de amikor egészen közel hajolt a képhez, szinte érezte anyja parfümjének illatát, tisztaságát, és sosem gondolkodott el azon, miért csak hármasban töltötték azt a bizonyos nyarat Olaszországban, a bátyja, Szerjozsa nélkül.

Olyan halkan nyílt az ajtó, hogy Annie meg sem hallotta.

– Miért nem kopogtál? – kérdezte mérgesen, amikor Szerjozsa belépett.

– Kopogtam – felelte Szerjozsa.

– Igen? Akkor hát mit akarsz?

– Beszélni szeretnék veled.

– Engem senki nem hagy békén – nyafogta Annie dühösen, és óriási könnycseppek gyűltek a szemében.

– Kérlek, hagyd ezt.

Annie fölfigyelt rá, hogy Szerjozsa hangja nem úgy csengett, mint máskor. Nem volt hideg, mint az apjáé, de kedves sem volt. Nem is tudta, mit gondoljon róla. Mindenesetre összeráncolta a homlokát, hogy komolynak tűnjön ő is.

Szerjozsa elmosolyodott.

– Annie, húgocskám, Alekszej Alekszandrovicsnak igaza van. Tudod, mit kért tőled, mégsem tartottad be. De tudod, mit? Ajánlok neked egy egyezséget.

– Micsodát?

– Egyezséget, no. Azt javaslom, ezentúl látogassunk ki minden ünnepnapon anyánk sírjához, mi ketten, csak te meg én. Ez ellen Alekszej Alekszandrovicsnak sem lehet kifogása.

– Hány ünnep is van az évben?

– Ne félj, éppen elég. Halottak napján pedig vihetünk ki ételt, italt is a sírra, ahogyan szokás.

– És mikor megyünk ki legközelebb?

– Nézzük csak. Most november van, mindjárt vége az évnek. Karácsonykor biztosan.

Annie kicsit elgondolkodott.

– Jól van, azt még ki tudom várni.

– De akkor nincs több temetőbe szaladgálás a Mademoiselle-lel. Megígéred?

– Megígérem.

Amikor Szerjozsa kiment a szobából, Annie a kisasztal fiókjából elővette a naplóját, amiben még csak két rövidke bejegyzés állt, és szép, kerek betűkkel beírta egy tiszta lapra: 1887. Karácsony. Látogatás anyácska sírjához.

Megnyugodva aludt el. Kora hajnalban azonban hirtelen fölriadt. A szomszéd szobából kiabálást hallott. Nem tudta kivenni a szavakat, és az ébredés utáni első bódulatában azt sem tudta, ki kiabál, de lassacskán magához tért és fölismerte bátyja hangját. Hallotta már máskor is ezeket a szaggatott kiáltásokat a falon át, és mindig halálra rémisztették. Ezúttal nem szűntek meg olyan hamar, mint máskor, sőt, úgy tűnt, soha nem akarnak véget érni. Annie fülelt kis ideig, majd óvatosan kidugta a lábát a takaró alól, belebújt a papucsába és reszkető kézzel magára öltötte köntösét. A szíve a torkában dobogott, amikor az ajtó felé botorkált a félhomályban és egészen lassan nyomta le a nehéz kilincset. Szerjozsának megint látomása van, mondta magában, de elmúlik, ha megölelem. Ettől a gondolattól kicsit megnyugodott.

Ezzel a vigasztaló szándékkal lépett be a bátyja szobájába, de rögtön az ajtóban vissza is hőkölt. Az az összegömbölyödött alak, aki az ágyban zokogott, aligha lehet Szerjozsa. Arról pedig végképp szó nem eshet, hogy magához ölelje, vagy megcsókolja az arcát. Halkan elsuttogta a bátyja nevét, de Szerjozsa nem hallotta, észre sem vette őt. Csillapíthatatlanul sírt.

Annie téblábolt az ajtóban, keze köntöse selyemmel behúzott gombján babrált, azután éppen olyan halkan, ahogyan belépett, elhagyta a szobát. A házban mindenki aludt. Egyetlen lélekkel sem oszthatta meg ijesztő éjszakai élményét. Azt fontolgatta, beoson Mlle Leclerc szobájába, mellébújik az ágyban, bocsánatot kér tőle a kierőszakolt temetői látogatás miatt, s azután, ha a kisasszony megbocsátott, márpedig biztosan megbocsát, jó szorosan hozzábújik és reggelig ott is marad.

Egy pillanatig már érezte is a Mademoiselle bőrének melegségét és parfümje édes illatát, el is indult a szobája felé, amikor hirtelen csönd állt be. Hatalmas tüsszentés, majd zajos orrfújás hallatszott, s ezek a hétköznapian közönséges hangok azonnal észhez térítették. Egyszerre megértette, hogy nem léphet be a Mademoiselle szobájába, mert ő nem az anyja, akit bármikor fölébreszthet, akihez bármikor odabújhat, hanem csupán a francia nevelőnője, akitől szerencséjére többet is kap, mint nyelvtani ismereteket és a francia irodalom szeretetét. Talán még annál is többet, mint amit megérdemelne. Egy bizonyos határt azonban sosem léphet át.

Annie csak állt a sötét folyosón, s kereste a megoldást. Mit tegyen? Két embert szeret a legjobban a világon, a bátyját és a Mademoiselle-t, és persze az anyját, aki elhagyta, amikor ő egyéves volt. Nem először ébredt rá, hogy senkije nincs, akihez odabújhatna, amikor a legnagyobb szüksége lenne rá. Szerjozsában alig ismeri föl a régi bátyját, minden ellentmondott annak a félénk tekintetű, halvány mosolyú fiúnak, aki egykor a testvére volt. Meg kellett hagyni, Szerjozsának tekintélyes külsőt kölcsönzött az uniformis, csakhogy Annie a régi játszótársát akarta, a bátyja viszont minden szavával és mozdulatával értésére adta, hogy azt már soha nem kaphatja vissza. A Mademoiselle pedig hiába próbálta megértetni vele, hogy a változás a természet rendje, a fiúk felnőnek, férfivá serdülnek, ami volt, elmúlik, az élet megy tovább. Annie csak hallgatta, nem válaszolt, hanem zavartan bámulta maga előtt a padlót és azt gondolta: nincs ez ígyjól. A türelmes Mademoiselle ilyenkor újra belefogott a mondókájába, de Annie sűrű szempillái elnehezültek a könnyek súlyától. A Mademoiselle zavarba jött, megsimogatta a haját, belekezdett egy francia vers felolvasásába, úgy pörgetve az r hangokat, ahogyan csak egy született francia képes, vagy sétálni hívta. De sosem tudta megvigasztalni.

S ahogyan Annie állt ott, végre eszébe jutott az apja, és nyomban lelkifurdalása támadt. Alekszej Alekszandrovics mindig jó volt hozzá, s noha csak a nevelőapja volt, a saját lányának tekintette. Ebben Annie nem is kételkedett, mégsem volt igazi apa, nem oszthatta meg vele a legféltettebb titkait, nem tréfálkozhatott, nem beszélgethetett vele úgy, mint a Mademoiselle-lel. Kareninnal szemben ösztönösen őrizgette magában azt a kicsi, gyermeki jogát, hogy ne legyen egészen őszinte. Igyekezett olyannak mutatkozni, amilyennek Karenin látni akarta, s ez a szerepjáték nem is esett nehezére. Alekszej Alekszandrovics példás nevelést nyújtott a lányának, a francia mellett német és angol nyelvre is taníttatta, és örömmel látta, milyen remek emlékezőtehetséggel áldotta meg a sors, milyen könnyen megy neki a nyelvtanulás. A hagyománytisztelő apa a korai zenei nevelést sem hanyagolta el, így Annie már tíz évesen ügyesen ütögette a zongora billentyűit, olykor nem is játszott hamisan. Ám mindezért elvárta, hogy ne okozzon csalódást, művelt úrilányként viselkedjen. De néha azért – ó, istenem – kiesett a szigorú és következetes nevelőapa szerepéből. Amikor a délutáni teázásnál a kislány illetlen gyönyörűséggel habzsolta a tortát, mosolyogva simogatta meg feje búbját és igazgatta el bársonyruhájának összegyűrődött ujjfodrait, néha duracskit játszott vele, s hagyta nyerni. Vagy kis ajándékcsomaggal lepte meg, mely alig volt nagyobb a cukorkásdoboznál, de egy gyerek számára értékes kincseket rejtett: angyalka formájú radírt, színes ceruzát, porcelán csecsebecsét. Annie ilyenkor érezte igazán, hogy nemcsak példás, de szerető apa is. Azt nem sejtette, hogy felettébb jó megfigyelésű apja régóta kiismerte őt, rájött apró kis női fortélyaira, és esténként összeszoruló szívvel imádkozik istenhez, hogy Annie-ban ne ismétlődjenek meg azok a hibák, melyek az anyjában megvoltak. Karenin tiszta szívből bízott abban, hogy a megfelelő nevelés eredményeként a gyermekkorból a serdülőkorba lépve Annie teljesen elhagyja majd a kislányokra jellemző hamiskodást, s nem akarja elcsavarni a felnőttek fejét apró kiváltságok reményében.

De miért nem beszél velem a mamáról? – tépelődött Annie. – Szinte semmit nem tudok róla, s valahányszor szóba hozom, Alekszej Alekszandrovics és Szerjozsa arca bezárul. S ilyenkor mennyire hasonlítanak egymásra! Alekszej Alekszandrovics hallgatásának oka érthető, hiszen elhagyta a felesége – próbálta tisztázni magában a Mademoiselle magyarázatát –, de Szerjozsa? Mintha csak kötelességből emlékezne mamára, nem gyermeki szeretetből. A tekintete pedig azt mondja, jobban szeretné, ha békén hagynák. Miért hallgat mindenki? Vagy talán én vagyok a hibás? Akaratom ellenére valamit rosszul csinálok? De mi lehet az? Nem értem – motyogta magában kétségbeesetten. Az éjszakai történtek kimerítették, visszament a szobájába, és úgy, ahogyan volt, köntösben, papucsban, elnyúlt az ágyon és álomba zuhant.

A reggeli sürgés-forgás kezdetéig a konyha néma és hideg volt, a finom porceláncsészék és a gondosan egymásra tornyozott tányérok azonban már ott álltak a középső, nagy asztalon a reggelihez előkészítve.

Az álmatag Mása érkezett elsőnek és begyújtotta a szamovárt. Hamarosan megjelent Zina és Fegya is.

– Egy korty itóka igencsak jól esne – dörzsölgette a kezét a kocsis és lopva Zinára pillantott. – Arra ébredtem hajnalban, hogy görcs állt a hátamba, úgy nyilallt a derekam, mozdulni is alig bírtam. S hiába dugtam vánkost alá, csak kínlódtam tovább rettenetesen.

– Nem szégyelled magad, még hogy vodka korán reggel?! Mása majd tölt neked teát.

– Jaj, galambocskám, a teától nem gyógyulok meg, a vodka az igazi orvosság, tudja azt mindenki – ravaszkodott tovább Fegya. – Alig szemhunyásnyit aludtam az éjjel. Forgolódtam össze-vissza, most meg fáj minden tagom… És azok az éjszakai hangok, a sok jövés-menés, s a kisasszony…

– Nem tudod tartani a szád, te pokolfajzat? Idd meg a teádat, aztán eriggy a dolgodra! Fecsegni könnyebb, mint dolgozni, ugye? Az uraságnak is folyton kifecseged a kisasszony titkait, azzal nem gondolsz, hogy azután szidást kap szegényke – perelt mérgesen Zina.

– De hiszen csak azt mondom, amit látok. Az igazat.

– Azt, az igazat! Érzéketlen, nyers ember vagy te, Fegya, semmit nem értesz az igazságból.

– Ne taníts engem, Zina, az nem a te dolgod. Minek hánytorgatsz fel olyasmit, amihez nincs közöd? Nem vétettem én a kisasszony ellen.

– Ostoba! Neked tán nincs szemed? Anya nélkül nő fel a mi kisasszonyunk, az a francia nő száraz, mint a kóró, semmi melegség nincs benne, ami egy kislánynak kellene! Persze, hogy kiszaladgál az édesanyja sírjához. De te miért árulkodsz? Inkább hunyd be a szemed és csukd be a szád, ha akarsz egy kupicával…

Fegya lehorgasztotta a fejét.

– Én vettem hat kopejkáért az őszirózsát, amit a sírhoz vitt. Hazafelé jövet odafüleltem, a Krilovot mesélte annak a békaevő nevelőnőnek, szépen, hangosan. Meg kell hagyni, az oroszlános történet jobban tetszett, mint a múltkori a kígyókirályról. Annak nem volt semmi veleje, ennek viszont annál több a tanulsága. De muszáj megmondanom a kegyelmes úrnak, hol, merre járunk iskola után, különben szedhetem a sátorfámat.

Mása szájtátva állt a konyha közepén, úgy hallgatta kettőjük beszélgetését.

– Te meg ne bámészkodj, mamlasz módjára, hanem szedd a lábad, készítsd a kegyelmes úr reggelijét a tálcára. És ha nem tartod a szádat, arról, amit itt hallottál, kaphatsz egy pofont – mordult rá Zina a kis cselédre és a nyomaték kedvéért az asztalra csapott.