Carmen Posadas

Öt kék légy

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első rész  London

Második rész  Nagyvilági szokások könyve

Impresszum

Gervasio fivéremnek,
valamint Ana Wickham emlékének

Meghalni, mint te, Horacio, ép elmével,

Mint a meséidben szoktak, nem rossz;

Egy jókor lesújtó villám, s a dalnak vége…

Majd ott ítélnek.

(…)

Az írás szerint „nem minden óra sebez,

Csak a végső csap le reánk.”

Pár perccel kurtább… ki vetné szemedre?

Majd ott ítélnek.

A halálnál, Horacio, gyötrőbb a félelem,

Amely mögöttünk setteng.

Jót ittál, aztán nevettél…

Majd ott ítélnek.

(…)

Alfonsina Storni: Horacio Quirogának

ELSŐ RÉSZ

London

EBÉD A DRONESBEN

Egy növényektől övezett sarokasztalt kapott a lépcső mellett. Ha balra hajolt, akkor egy kenciapálma ága csiklandozta a tarkóját, a csigalépcső fokai között felszálló illatfelhőben pedig a chilis bab, a négysajtos gnocchi és a mandarinszuflé aromája keveredett, de legalább nem száműzték a sarkvidékre, a lenti étkezőbe, abba a sötét zugba, ahová a maîtresek az alja népet szokták ültetni.

Molinet hátradőlt a széken – szokása szerint tíz perccel a megbeszélt időpont előtt érkezett –, s tekintetével végigpásztázta az éttermet, hátha felfedez egy ismerős arcot. De egyet sem látott. Évek óta nem ebédelt a Dronesben, mégis elégedetten állapította meg, hogy a hely nemigen változott. Ugyanaz a fekete-fehér csempepadló, ugyanazok a piros székek, még a maître-t is ismerősnek találta. Régi pincér lehet, aki rangidősként azt a kiváltságot élvezi, hogy széles mosollyal a száján jár-kel és osztogatja az étlapokat. A falak is a régiek, ami külön érdem, hiszen pont ezekben rejlett a Drones legnagyobb bája. Évekkel korábban, amikor David Niven Jr. vette át az éttermet, különös fényképgyűjteménnyel díszítette a falakat. A képek nyilván névtelen gyerekeket ábrázoltak, ám a pincérek hamarosan azzal traktálták a vendégeket, hogy a gyerekarcok színművészeket jelenítenek meg, starletseket, igazi divatos figurákat, valamint az öreg Niven néhány hollywoodi kollégáját. Volt köztük nagy, kicsi, színes, fekete-fehér, feltűnő, illetve jelentéktelen fotó, az új szemlélődők pedig jól elszórakoztak vele, hogy találgassák, ki kicsoda, és örömmel rárepültek a témára, amikor már akadozott a társalgás. Molinet finom mozdulattal szétnyitotta a szalvétáját. Ő még akkor sem esett hasonló kísértésbe, ha mégoly unalmas alakok társaságában ült is. Jó társalkodónak tartotta magát, és egyébként sem folyamodott volna soha ilyesfajta olcsó trükkhöz.

Most viszont más a helyzet, egyedül volt, ezért vetett egy pillantást a legközelebbi fényképekre. A legújszerűbbeken átsiklott a tekintete: a régi fekete-fehérek érdekelték. Vajon kiket ábrázolnak? Egyiket sem lehetett könnyedén azonosítani, aztán felfedezni vélte, hogy… az ott, elsőáldozó ruhában talán Sophia Loren lehet. Igen, talán. egy csúnyácska kislány, gyönyörű két szeme sem tudta elterelni a figyelmet húsos ajkáról. A többi gyereket nem ismerte meg, noha a banditafrizurás kisfiú Warren Beatty lehetett, vagy mégsem, inkább Alan Ladd volt az, mielőtt Sidy Wollock kioxigénezte a haját.

„Hét év. Hét hosszú év a világtól elzárva”, futott át Molinet agyán, s rögvest hozzá is tette magában, hogy ez bizony elég idő ahhoz, hogy mindentől eltávolodjon. Habár jóleső érzéssel állapította meg, hogy a világi dolgok többé-kevésbé ugyanolyanok maradtak, az élvezetek nem sokat változtak. Pont ezt csodálta Londonban: nyugodtan megbízhatott egy olyan városban, ahol öt, tíz, tizenöt év elteltével ugyanaz az étterem még mindig felkapott volt; szemben azokkal a feltörekvő településekkel, ahol némi távollét után az ember már nem ismer rá semmire: ami korábban divatos hely volt, ott most kutyakozmetika található, vagy netán hamburgeres, illetve mocskos nyomortanya, mert ilyen a van és a pillanatok múlva már nincs forgószele. Kissé ugyan elcsapongott, de Molinet azonnal visszazökkent a korábbi gondolatmenetébe. Az elmúlt évek zárójelbe kerültek az életében, fekete lyukként tátongtak, amelyre öt percet sem szánna az ebédidejéből. Visszatérőben volt az élők közé, és e visszatérés örömére még egy kis utazást is tervezett. Most viszont csak azért fohászkodott, hogy Fernanda ne késsen sokat: pontban fél kettő volt, kezdett megéhezni.

Ekkor döbbent rá, hogy legalább húsz éve nem hallott az unokahúgáról, ezért is lepte meg annyira, amikor felhívta telefonon. Vajon Fernanda először jár Londonban? Feltehetően nem; de a férje nélkül talán ez az első alkalom, s ezért is fordulhatott öreg nagybátyjához. „Érdekes megfigyelni, hogy bizonyos nők, ha egyedül utaznak, a naptár átlapozásával kezdik – gondolta. – Charter járat…, olcsó hotel… végignyálazzák a háztartási naplót, ott szokták őrizni a régi címeket.” Molinet ismerte ezt a szokást; biztos, ami biztos, ott lapul feljegyezve minden ősi kincs: címek, firenzei, párizsi vagy londoni telefonszámok – egy iskolatársnő, egy hajdani bulis partner és… egy vén másod-nagybácsi, akit legalább száz éve nem is látott. Kifakult ősrégi adatok, amelyeket az ember azért másol át évről évre egyik naptárból a másikba, hátha egyszer mégis jók lesznek valamire. Mint ez alkalommal is.

Molinet arra gondolt, hogy talán nem is fog emlékezni az unokahúga arcára. Ez is belevész abba a homályos és földrajzilag távoli múltba, melyet „madridi rokonaim” néven szokott emlegetni. Ehhez a rokonsághoz inkább romantikus, mintsem valóságos érzelem kötötte, s amíg élt az anyja, addig némelykor a karácsonyt spanyol nevén emlegette, s gyér levelezésben is állt velük, pont annyira, hogy értesüljön a halálesetekről, esküvőkről s a legfrissebb, megbocsáthatatlan botrányokról. A „madridi rokonaim” gyűjtőnév magában foglalta az anyja egyik keresztlányát, Teresa Rojast (Fernanda édesanyját), valamint a férjét, hogy is hívták… José… Jaime, igen, talán Jaimé-nak, amit legalább annyira előkelő, mint ósdi vezetéknevek hosszú sora követett, egy csomó Sanz de Castellón, némi Suárez de Tejada, hozzábiggyesztve az Espinosát, illetve a Giménezt, vagy valami hasonlót…; mindenesetre olyan neveket, amelyekkel harminc évvel ezelőtt jó asztalt lehetett volna foglalni a Club 31-ben.

Molinet intett a maître-nek, de az a szakmájával járó szelektív vaksággal nézett át rajta. Egy idő után végül sikerült magára vonni egy fiatal pincér figyelmét, aki egy tányérokkal és csészékkel, valamint a mellettük kocogó kiskanalakkal megpakolt tálcával egyensúlyozott, s rendelt egy sherryt. „Irtóóóóra szeretnélek látni”, mondta a telefonba Fernanda, ő pedig óvatosan próbálta elkerülni, hogy az unokahúga meghívassa magát: „Jaj, kincsem, úgy szeretném, ha nálam laknál Tootting Becben, de sajnos mama halálával megváltoztak a dolgok. Különben is ez nagyon messze esik London belvárosától, én pedig holnap elutazom. Marokkóba, egy kis vakációra.” Nem gondolta, hogy bővebben kellene magyarázkodnia: például hogy hét hosszú év minden éjjelét és nappalát az anyja ápolásának szentelte. Hogy amikor az anyja meghalt, ő másfél hónapot töltött abban a Libanoni Cédrus Medical Centernek nevezett pokolban, abban az egyébként méregdrága gyehennában. Hogy jelenleg egy külvárosi kerület két nyomorult bérelt szobájában lakik, s mielőtt azon töprengett volna, hogy eztán miként szervezi meg az életét, gyorsan foglalt magának két hétre egy szállodai szobát Marokkóban: utána pedig az özönvíz. De minek is kezdene hasonló magyarázkodásba? Unokahúga félig-meddig már biztosan ismerte a sztorit, a kórházba kerülését, a depressziót…; a kellemetlen hírek kelnek a leggyorsabban szárnyra.

„Sose izgasd magad” – mondta a telefonba Fernanda, aztán még hozzátette, hogy különben is munkaügyben jött Londonba, és eszébe sem jutott, hogy őnála szálljon meg, de „annyira örülnék, ha találkoznánk, ha csak egy ebédre is. Tudod, talán jó lett volna, ha velem jön Álvaro-férj, de mint mindig, az utolsó percben kútba esett a dolog, de sose izgasd magad, de tényleg, ragyogóan elvagyok a szállodában, irtó szép hely és bent van a városban…”

Így aztán abban maradtak, hogy pénteken találkoznak. Fernanda azt mondta, fél egykor befejezi a munkáját, s utána metróra szállhat, és körülbelül egy órakor vagy fél kettőkor ott tud lenni a Pont Streeten. „Ragyogó ötletnek tartom, hogy egyenesen az étteremben találkozzunk, mert tudod, a Tökéletes Otthon kiállításra jöttem, és el sem tudod képzelni, mennyire unom a banánt. Két napja másról sem beszélek, mint lábosokról, de mit tegyünk, ilyen az élet, amióta magamra öltöttem a háztartási alkalmazott szerepét…”

Molinetnek meg kellett erőltetnie magát, hogy megértse Fernanda sajátosan ironikus stílusát. Nagyon ritkán látogatott el Spanyolországba, valójában évek óta nem járt ott, s az anyai rokonoknál San Sebastiánban töltött nyári vakációk már nemcsak időben voltak távoli emlékek, hanem érzelmi téren is. Egyébiránt pedig nem tartotta magát spanyolnak, mint az anyja, sőt Río de la Plata-inak sem, mint az apja (de másmilyennek sem, függetlenül attól, hogy itt vagy amott élt), így aztán a hontalanok közönyösségével beszélte a kasztíliai spanyolt, mint azok, akik több nyelv ismeretében innen is, onnan is felcsípnek, összeillesztenek mondatokat, s a végén kialakítják a maguk eszperantóját. „Annál gazdagabb kifejezési forma”, törődött bele gondolatban, mert ha valaki távol él, kizárt, hogy tökéletesen birtokában legyen egy nyelvnek. A nyelveknek ugyanis – akár azoknak az átkozott városoknak – megvan az a kétes erényük, hogy rövid időn belül megváltoznak. Ezért aztán az őhozzá hasonló gyökértelenek, akik családi körben és nem az utcán, a munkahelyen vagy az iskolában tanultak beszélni, elavult nyelven fejezik ki magukat, divatjamúlt fordulatokat használnak, s nem ismerik az újkeletű kifejezéseket. Egy szó, mint száz, amikor Molinet nem hasonszőrű gyökértelennel beszélt spanyolul, akkor ugyanolyan nevetségesnek hatott, mint az a bolygó zsidó, aki évszázados hányattatása révén messzire vetődött Szefaradtól.

Persze ennek ellenére sem esett nehezére, hogy a Fernandával folytatott telefonbeszélgetésből kihámozza, hogy unokahúga – akárcsak ő maga – az Új Szegények szektáját gyarapítja; mert abból a kevésből, amit mondott, kitalálta, hogy egy cateringes cégecske segítségével igencsak sovány családi vagyonra támaszkodhatott („Álvaro-férj tájépítő mérnök, úgyhogy képzelheted, hogy érintett minket a válság…”). („Ami a dohányt illeti, olyan vagyok, mint egy luxus cselédlány”, magyarázta a nő. „Ugyanúgy megrendezek neked egy kétszáz fős koktélt, mint uborkás falatokkal meg mangóteával egy hölgyeknek adott uzsonnát, szóval képzelheted, milyen a helyzet.”)

Amikor kihozták a sherryt, Molinetnek már máshol járt az esze. A megbeszélt időpont tizenöt perccel is elmúlt, s jóllehet megszokta, hogy a nők késnek, ezt mégis azoknak a férfiaknak a csekély megértésével vette tudomásul, akiket nemigen izgat a másik nem. Hörpölt még egyet a Dry Sackből, és megtapogatta a bal belső zsebét, hogy meggyőződjön róla, ott van a repülőjegy, amit a Dronesbe jövet vett át. Igen, remek ötlet volt ez az ajándék! A hirdetésben, amely pókhálóként ejtette fogságba, az állt, hogy „relax, csend és luxus, luxus, luxus”. Valójában az anyagi lehetőségeit bőven meghaladó szabadságról volt szó, de az a két hét Marokkóban, pont a L’Hirondelle D’Orban, abban a Tatler magazin által fantasztikusnak ecsetelt hotelben, a jelenlegi helyzetéhez képest már nem sodorja jobban a tönk szélére. Egyébként pedig hét év (csaknem) önkéntes fogság után az a méregdrága paradicsom tökéletes úti célnak bizonyult.

Ez utóbbi gondolat hirtelenjében emlékeztette rá, hogy egy kortyot sem szabad innia, ha nem akarja megszegni elmeápolója javallatait, jobban mondva parancsait. Molinet Pertini doktort szokta az „elmeápoló” szóval illetni. Az orvos Chicagóban tanult, s maga is a hontalan latinok táborát szaporította, és ragaszkodott hozzá, hogy a betege shrinknek szólítsa. Woody Allan hívja így az övét, és persze a New York-i gazdagok, s mert pszichiáterük van, tréfából kitalálták ezt a kifejezést, ami (természetesen a fejre értve) „szelídítőt” jelent.

Mint egy kisgyerek, akinek megtörik a makacsságát, Molinet, mielőtt eltolta volna magától, nagyot kortyolt a sherryből, s tekintete a poháron keresztül megakadt Fernandán, az unokahúgán.

Az első pillanattól fogva, még az üvegen és az aranysárga folyadékon keresztül sem volt kétsége afelől, hogy ő az. Rögtön tudta, és nem is valamilyen családi vonás, hanem az öltözködése alapján.

Letette az asztalra a poharat, kicsit kiegyenesedett, hogy olyan termetet mutasson, amilyennel már rég nem rendelkezett, és úgy pillantott a nőre, mint aki bizonyosan tudja, hogy nem téved. Rafael Molinet Rojas, a Libanoni Cédrus M. C. egyik szedáló szobájának a lakója, az anyja ápolásával töltött hosszú évek sötét éjszakái során, valamint az elmúlt másfél hónap alatt különös képességet fejlesztett ki magában, miszerint öltözete alapján első pillantásra meg tudta állapítani az illető nemzetiségét. Ezek a felületesen szemlélődő szemének lényegtelen, nevetséges apróságok sokatmondónak bizonyultak olyasvalaki számára, akinek oly sok órát kellett agyonütnie. Ez idő alatt, amikor csak a képes újságok erkélyén hajolt ki, amelyeket meg-megvásárolt – mint például a Match, !Hola! és néha a Tatler, valamint ha olykor a kezébe akadt, akkor a Der Spiegel –, Molinetnek kifinomult az a sajátos adottsága, amelynek segítségével nem a híres embereket azonosította, hanem azoknak a másodrendű figuráknak a származását is megállapította, akik csak mellesleg tűntek fel a fényképeken. Szakértő és éber szemmel tanulmányozta a központi figurával együtt lefotózott emberek ábrázatát – például egy evezősversenyen az Agnelli mögött ülőét, vagy egy gstaadi szállodában a Schwarzenegger társaságában vigyorgókét –, és szinte sosem fogott mellé. Megfigyelte a férfiak zakójának felső zsebéből kikandikáló zsebkendőt, azt, ahogy a nők összefogták a hajukat, a szoknyájuk hosszát, és egyéb hasonló apróságokat. Majd próbaképpen le szokta takarni a képaláírást, és bingo, talált! A kizárólag a jól tájékozottak számára ismerős vezetéknevek mindig igazolták a jóslatát: ez egy Angliában nevelkedett görög hajótulajdonos, az pedig egy nagyvilági dámát játszó tehetségtelen texasi színésznő, amaz ott egy milánói bankár… Az öltözetük mindig elárulta őket.

Nos, hát kifejezetten ennek a képességének köszönhette, hogy első látásra sikerült felismernie az unokahúgát. Felállt, hogy mint a tékozló fiút köszöntse:

– Édes Fernandám, hát te vagy az…, jaj de örülök, hogy látlak!

A nő pedig, aki azon a jellegzetes októberi esős londoni reggelen magára öltötte egy angol hölgy jelmezét, ballonkabátot, félvállra vetett kasmírsálat (a másikon a használattól kissé viseltes Loewe szatyor lógott), elképzelni sem tudta, vajon miből érezte meg a nagybátyja a vér hívó szavát.

KÍVÁNCSI VAGY EGY GYILKOS NŐ TÖRTÉNETÉRE?

Molinet és unokahúga az első fogást a családi témákról folytatott társalgásnak szentelte. Öreg rokonokról beszélgettek. Halottakról. Gyerekekről. Az utolsó negyedórában, miután kimerítették a hozzátartozók témáját, Fernanda kísérletet tett rá, hogy lábosokról, hőérzékelővel ellátott turmixgépekről és egyéb technikai újdonságról fecsegjen, melyeket a legutóbbi 1996-os Tökéletes Otthon kiállításon volt alkalma felfedezni.

„Na, jó”, gondolta a férfi a nő igyekezete láttán, aki szeretett volna közvetlennek tűnni, ő maga viszont nem tett semmit, hogy feldobja a társalgást. Nem olyasvalaki volt, aki mindenáron bekapcsolódott az üres fecsegésbe. Másrészt pedig egy érdektelen csevegés azzal az előnnyel járt, hogy elkalandozhatott, kabalákat keresett, más dolgokra összpontosíthatott: például a nőre.

Első ránézésre megállapította, hogy kétségtelenül olyasvalaki ül szemben vele, akinek a jellemét egyszerűbb leírni mindazzal, ami nem vonatkozik rá: biztosra vette, hogy jobban megismerve, unokahúga személyisége nem azáltal tárul fel előtte, hogy milyen, hanem hogy milyen nem. „Fernanda nem az a típus, aki ezt meg ezt csinálja – mondja majd magában –, de azok közé sem tartozik, akik ilyenek meg ilyenek.” Vannak emberek, akiknek a természete annyira kiszámíthatatlan, hogy végül mindig a tagadásokkal határozható meg, s Molinet fogadni mert volna rá, hogy az unokahúga is ilyen. Ám minthogy eddig nem sokat tudott róla (kivéve azt az egyet, miszerint Fernanda a mániákusan egészséges életmódot folytatók csoportjába tartozik, erre utalt az étel is, amit rendelt – sok gaz, saláták, zöldségek meg effélék, hozzá egy marék tabletta, amit gyorsan kipakolt az abroszra –, de manapság a természetes kotyvalékoknak annyi megszállottja van, hogy ezen már nem volt mit csodálkozni), új vonások felfedezésére szemügyre vette a nő külsejét, melyet bizonyosan sokkal könnyebb beskatulyázni.

Fernanda harmincöt éves volt, olyan serdülő típus, aki mindig fiatalabbnak néz ki. Arca széles, szeme élénk, szája mindig nevetésre kész, amely nevetéskor feltárja igencsak szétálló fogsorát. Egyetlen vonása sem minősül tökéletesnek, de egészében véve vonzónak mondható. Egy Molinetnél kevésbé aprólékos szemlélő biztosan az étkezésének tudná be ezt a túlzott fiatalságot, vagy – kevésbé jóhiszeműen – a tablettáknak, amelyekkel az unokahúga az abroszon játszadozott; vajon mik lehetnek azok? Talán a hidegvízi tengeri halakból kivont zsírsavak, avagy csodatévő kotyvalékok, amelyekről a női lapok regélnek, s amelyekhez Molinetnek volt szerencséje kényszerű pihenője alatt. Butaság. Unokahúga gyermekes külsejét egy sokkal árulkodóbb csodának tulajdonította, amit csak a szakavatott szemek fedeznek fel. „Az ő gyermekded arca – gondolta Molinet, és az udvariasság határán túlmenő alapossággal vizsgálgatta – kétségkívül annak köszönhető, hogy megmaradt örök kamasznak.”

Más hasonló arcot is ismert, ezerszer megfigyelte őket, nemcsak életben, hanem a magazinokban is, ahol az évek múlása sokkal kegyetlenebbül megmutatkozik. Mindig Mickey Rooney vagy Joselito jutott eszébe; azok a jócskán harmincon felüli pufók férfi és női arcok, a turcsi orrok, finom grüberlik, pedig a ráncok lassan kezdtek kirajzolódni rajtuk, noha az idő nem vette a fáradságot magának, hogy elmossa a gyermeki vonásokat. Ezek az orcák később óhatatlanul furcsának tűntek, olyanok voltak, gondolta akár „egy korai aszalt szilva, mígnem egy szép napon egy kevéssé kegyes tükör megmutatja nekik, szegény ördögöknek, mivé lesznek: manószerű lényekké, gnómokká, gyerekszemű álfokká.”

Mindenesetre Fernanda örök ifjúsága még messze volt ettől. Gyermekded külsején kívül jellemzője volt, hogy szeretett mindent viccesre fordítani. Azok közé az emberek közé tartozott, akik szeretik önmagukat is karikírozni, és egy ideje már nagybátyját is ilyen közönyös stílusban traktálta életének apró részleteivel, amint az olyan rokonok esetében szokás, akik ritkán találkoznak. Előhozta a közhelyszámba menő családi sztorikat: „Tudod, hogy a szüleim még mindig emlegetik azt a napot, amikor ’49-ben Párizsban megismertek”, magyarázta Fernanda. „Anya azt mondja, olyan tágra nyílt szemeid voltak, mint aki valamilyen látomásra vár, de lehet, hogy csak unatkoztál”, nevetett egyet, mire Molinet akkorára meresztette a szemét, mint akkor régen, amikor első benyomást szerzett róla, hogy a családi találkozásokban van valami félreértelmezett abszurditás. Olyan ostoba déjà vu érzés, akárcsak most: az egyik olyanokat mesél a családról, amiről azt hiszi, hogy a másikat érdekli. Ez a másik pedig tettetett érdeklődéssel hallgatja a kedves történeteket, amelyekről a társa feltételezi, hogy hallani szeretné, és mindketten halálra unják magukat.