Laini Taylor

Vér
és csillagfény napjai

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  Lány a hídon

2.  Hamu és angyalok

3.  Nincs térerő, kisasszony

4.  Nincs több titok

5.  Az eszköz

6.  Jaj, ne

7.  A következmények vége

8.  Fogak

9.  Kaptár

10.  A megfejthetetlen miért

11.  Boldog vagyok

12.  Aszimmetria

13.  Az angyalok pusztítása

14.  Az örökösök

15.  A fájdalomtized

16.  Feltámadtunk

17.  Paradicsom

18.  Kísértetek országa

19.  Eléggé megrémülve

20.  Fogfantom

21.  A homokvár papnője

22.  Beretva

23.  Angyalszerető

24.  Ellenségek vesznek körül

25.  Súlyos károk

26.  Nagy, vad szív

27.  A legrosszabb csend

28.  Az ördög reggel is ott lesz

29.  Rosszul ítélte meg a szörnyeket

30.  Rovások

31.  A halál az úr

32.  Élő Árnyak

33.  Ünnepség

34.  Eljátszandó szerepek

35.  Ha mosolyogni támad kedvem

36.  Öngyilkosság

37.  Az elkerülhetetlen

38.  Az első próbatétel

39.  Rossz

40.  Őrült vegyhatás

41.  Szerencsés Ziri

42.  Egy mulatságos történet

43.  Fényűzés

44.  Halott

45.  Nem élő

46.  Gyilkosok és titkos szeretők

47.  Érdekes vendég

48.  Valódi mosoly

49.  Mint Júlia

50.  Hogy jobban megölhesselek vele

51.  Ez az, amit nem értek

52.  Madarak

53.  Hősök

54.  Felismerés

55.  A császár vitézsége

56.  Meglepetés

57.  Egy kosár gyümölcs

58.  Méz és méreg

59.  Édes kislányom

60.  Az új játszma

61.  Sok halott Akiva

62.  Lánc

63.  Szerencse dolga

64.  Szebb szám

65.  Állatrekviem

66.  Öld meg a szörnyeteget!

67.  Az egyetlen remény

68.  Szirithar

69.  Kopogtatás

70.  Éljen a császár!

71.  A gödör

72.  Sajnálatos pazarlás

73.  A kiáltás

74.  Az unaloműzés módja

75.  Közeli szárnycsapások

76.  Halott súly

77.  Élni

78.  Az angyal és a farkas

79.  Látlak

80.  A megtévesztés

81.  Két világ

82.  Az élet három fő célja

83.  Ég veled!

84.  Apokalipszis

Utójáték

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Jimnek,

végtelenül

Egyszer volt, hol nem volt,
hogy egy angyal és egy ördög
törőcsontot tartott a kezében.

Amikor a csont kettétört,
a világ is két részre szakadt.

1.

LÁNY A HÍDON

Prága, május eleje. Az égbolt szürkén borult a tündérmesébe illő tornyok fölé. Az egész világ figyelt. Még műholdak is őrizték a Károly-hidat, ha esetleg …a látogatók… visszatérnének. Korábban is történtek már ebben a városban különös dolgok, de nem ennyire különösek.

– Könyörgöm, mondd, hogy pisilned kell.

– Tessék? Nem. Szó sem lehet róla. Ne is kérj ilyesmit.

– Ugyan már. Magam tenném meg, de nem tudom. Lány vagyok.

– Tudom. Az élet olyan igazságtalan! Mégsem fogom a kedvedért lepisilni Karou volt fiúját.

– Micsoda? Nem is arra akartalak kérni – magyarázta Zuzana. – Csak arra, hogy pisilj egy léggömbbe, hogy a fejére pottyanthassam.

– Ó. – Mik mintegy fél másodpercig úgy tett, mintha megfontolná a kérést. – Nem.

Zuzana nagyot sóhajtott.

– Nagyszerű. Pedig megérdemli.

A célpont úgy háromméternyire állt előttük, nemzetközi újságíró társaság kellős közepén, és nyilatkozott. Nem először. Nem is tizedszerre. Zuzana már számolni sem tudta. A szereplését az tette különösen bosszantóvá, hogy éppen az előtt a több emeletes ház előtt állt, ahol Karou lakott, és amely már anélkül is éppen eléggé magára vonta a különböző rendőri és biztonsági szervek figyelmét, hogy minden híradásban szerepelt volna.

Kaz szorgalmasan munkálkodott, hogy hírnevet szerezzen magának: ő lett a volt fiúja „a lánynak a hídon”, ahogy Karout nevezték az után a rendkívüli csetepaté után, amely a világ szemét Prágára irányította.

– Angyalok – pihegte a fiatal és csinos riporternő. – Van valami elképzelése?

Kaz elnevette magát. Zuzana dühösen utánozta.

– Úgy érti, valódi angyalok voltak-e, vagy hogy a volt barátnőm a rossz oldalon áll-e?

– Volt barátnőm – sziszegte Zuzana.

– Mindkettőre gondoltam – vihogott a riporternő.

– Egyik sem igaz – rázta a fejét Kaz. – De Karout mindig rejtélyek vették körül.

– Például?

– Annyira titkolózó volt, hogy el sem tudja képzelni. Még a nemzetiségét sem tudom, sőt a vezetéknevét sem, ha volt neki egyáltalán.

– És ez nem zavarta magát?

– Dehogy. Gyönyörű, titokzatos lány volt. Kést hordott a bakancsában, rengeteg nyelvet beszélt, és mindig szörnyeket rajzolt a…

– Azt meséld el, amikor áthajított az ablakon! – kiáltotta Zuzana.

Kaz próbált nem venni róla tudomást, de a riporternő meghallotta.

– Igaz ez? Bántotta magát?

– Hát nem ez életem legkellemesebb élménye. – Elbűvölően mosolygott. – De nem sérültem meg. Az én hibám volt, azt hiszem. Ráijesztettem. Nem akartam, de előtte valamiféle verekedésben vehetett részt, és ideges volt. Csupa vér volt, mezítláb a hóban…

– Szörnyű! Elmesélte magának, mi történt?

– Nem! – kiáltott le ismét Zuzana. – Inkább kihajította az ablakon.

– Valójában ajtó volt – vetett dühös pillantást Zuzanára Kaz. A mögötte lévő üvegajtóra mutatott. – Ez az ajtó volt.

– Ez az ajtó? – A riporternő boldognak látszott.

– Nem.

A riporternő Kazhoz hajolt, cinkosan.

– És most hol van?

– Mintha Szamárcsődör tudná! – mormolta Zuzana. – Mintha csak azért nem mondaná el huszonöt újságírónak, mert egyedül neki őrizgeti ezt a hatalmas titkot!

A lépcsőn Kaz vállat vont.

– Mindannyian láttuk, ahogy elrepült. – Csóválta a fejét, mint aki nem tudja elhinni, és egyenesen a kamerába nézett. Sokkal jobban nézett ki, mint érdemelte. Kazra tekintettel Zuzana szerette volna, ha a szépség olyasmi, ami rossz viselkedésért visszavonható.

Kaz a lépcsőn vállat vont.

– Elrepült – ismételte Kaz. Az interjúkat úgy adta elő, mint valami színdarabot: mindig egyformán, csupán néha rögtönzött picikét, ha váratlan kérdést kapott. Kezdett unalmassá válni.

– És sejtelme sincs, hová ment?

– Nincs. Gyakran eltűnt, napokra. Sosem mondta, hol járt, de mindig kimerülten tért vissza.

– Gondolja, hogy most is visszajön?

– Remélem. Hiányzik…

Zuzana feljajdult.

– Jaj, hallgass már!

De Kaz nem hallgatott. Visszafordult a riporternőhöz.

– Az egyetlen jó, hogy fel tudom használni a munkámban a vágyakozást, a tűnődést. Gazdagabbá teszi az előadásmódomat. – Másként szólva: Elég volt Karouból, beszéljünk rólam.

A riporternő ráharapott.

– Szóval maga színész – búgta.

Zuzana nem bírta tovább.

– Felmegyek – mondta Miknek.

– Zuze, mit akarsz… – kezdte Mik, de a lány már elindult. Mik követte.

Három perccel később egy rózsaszín léggömb esett Kaz feje búbjára, ahol szétrobbant. Több flakonnyi, szódabikarbónával elkevert parfüm nyúlós masszája ragadt Kaz hajába, marta a szemét, és ettől olyan képet vágott, hogy az megfizethetetlen volt. Zuzana ezt onnan tudta, hogy az interjú ugyan nem élőben ment, a csatorna mégis leadta.

Újra meg újra.

Zuzana megint hívta Karou telefonszámát, de csak a hangposta jelentkezett. A lány megértette, hogy nincs remény. Eltűnt a barátnője, valószínűleg távozott egy másik világba, és ezért a veszteségért még az sem kárpótolhatta, hogy újra meg újra látta Kaz elképedt arcát, a feje búbján parfümmasszával és rózsaszín léggömbdarabkákkal.

Elegendő lett volna lepisilni.

2.

HAMU ÉS ANGYALOK

Üzbegisztán fölött az égbolt, aznap éjjel.

A portál hasadék volt a levegőben. A szél átfújt rajta mindkét irányban, sziszegve, akár a lélegzet a fogak között, és ahol a szélek szétnyíltak, az egyik világ égboltja felvillantotta a másikét. Akiva a csillagok játékát nézte a hasadék körül, miközben az átkelésre készült. Túlfelől Eretz csillagai hol látszottak, hol nem, és Akiva ugyanezt tette. Őrök lehetnek a túloldalon, és ő nem tudta eldönteni, mutassa-e magát.

Mi várja a saját világában?

Ha a fivére és a nővére jelentették, hogy áruló, az őrök nyomban elfogják – legalábbis megkísérlik elfogni. Akiva nem hitte, hogy Hazael és Liraz elárulta, de utolsó pillantásuk élénken élt az emlékezetében: Liraz dühe és Hazael csendes visszatetszése.

Nem kockáztathatta, hogy elfogják. Nem hagyta nyugodni egy másik utolsó pillantás, amely az övéknél is metszőbb volt, és időben közelebbi.

Karou utolsó pillantása.

Két nappal korábban olyan szörnyűséges utolsó pillantással hagyta el Marokkóban, hogy Akiva szívesebben vette volna, ha a lány megöli. Még csak nem is Karou gyásza volt a legrosszabb. Hanem a reménye, dacos, nem helyénvaló reménye, hogy amit Akiva mondott neki, az nem lehet igaz. S eközben a szeráf tökéletes és tiszta reménytelenséggel tudta, hogy igaz.

A kimérákat elpusztították. Karou családja meghalt.

Akiva miatt.

Akivát emésztette a szomorúság. Mintha testébe maró fogakat érezne, gyomorforgató gyötrelmet, annak éber rémálmát, amit elkövetett. Ebben a pillanatban Karou térdig a népe hamvaiban áll, egymagában Loramendi romjai között – vagy talán Razguttal lehet, aki visszavitte Eretzbe…

Akivának követnie kellett volna őket.

Karou nem értette, hogy a világ, amelybe visszatér, nem azonos azzal, amely az emlékeiben élt. Ott nem talál sem vigaszt, sem segítséget – csak hamut és angyalokat. A korábbi szabad birtokokat sűrű szeráf őrjáratok járják, és a még életben lévő kimérákat korbáccsal, láncra verve terelik a rabszolga-kereskedők észak felé. Karout észre fogják venni – ki ne figyelne fel kék hajára, szárny nélküli, sikló repülésére? Megölik vagy foglyul ejtik.

Meg kell találnia, mielőtt más találna rá.

Razgut azt állította, hogy ismer egy portált. Akiva próbált a pár nyomára akadni, de sikertelenül, és végül nem maradt más lehetősége, mint az általa újra felfedezett portál felé szárnyalni.

Úgy döntött, láthatatlan lesz. A fizetséget könnyen megoldotta. A mágia nem ingyen volt; fájdalomba került, amellyel Akivát bőségesen ellátta régi sebesülése. Semmiség volt előcsalogatni, és beváltani annyi mágiára, amennyire szüksége volt ahhoz, hogy eltűnjön az égboltról.

Hazatért.

A táj alig észrevehetően változott csupán. A hegyek majdnem ugyanúgy festettek, mint a másik világban, csak ott Szamarkand fényei pislogtak a távolban. Itt nem volt város, csak egy őrtorony egy hegycsúcson, ahol két szeráf őrszem járkált a mellvéd mögött, és az égbolton látszott Eretz árulkodó jele: két hold, az egyik ragyogó, a másik alig kivehető fantomhold.

Nitid, a ragyogó nővér volt a kimérák hitében szinte mindennek az istennője – kivéve a bérgyilkosokat és a titkos szeretőket. Ők Ellai oltalma alatt álltak.

Ellai. Akiva teste megfeszült, amint megpillantotta. Ismerlek, angyal, mondhatta volna a holdistennő, mert nem élt-e Akiva egy hónapon át Ellai templomában, nem ivott-e szent kútjából, nem hullott-e a kútba a vére is, amikor a Fehér Farkas kis híján megölte őt?

A bérgyilkosok istennője megízlelte a vérem, gondolta Akiva, és eltűnődött, vajon ízlett-e az istennőnek, kíván-e belőle még.

Segíts, hogy Karout épségben találjam, és neked adom minden cseppjét.

Dél és nyugat felé repült, repítette a félelem, sebesebben, mint ahogyan a nap felkel. A félelme pánikká növekedett amiatt, hogy talán későn érkezik. Későn… mihez későn? Hogy holtan találja? Újra meg újra átélte Madrigal kivégzését: fejének tompa puffanását meg szarvainak koccanását, amikor megakadályozták, hogy a fej leguruljon a vérpadról. És lelki szemei előtt már nem Madrigal, hanem Karou képe lebegett, ugyanaz a lélek más testben, és immár nem voltak szarvak, hogy visszafogják a guruló fejet, csak a haj valószínűtlenül kék selyme. És bár a lány szeme most fekete, nem barna, ugyanúgy hunyna ki, merevedne halottá. Újra. Újra és végleg, mert már nincs Kénkő, hogy feltámassza. Mostantól a halál egyenlő a halállal.

Ha nem ér oda. Ha nem találja meg a lányt.

És végre meglátta a romhalmazt, amely egykor Loramendi, a kimérák erődvárosa volt. Immár lerombolt tornyok, szétzúzott bástyák, égett csontok, szélfútta hamvak mezeje. Még a várost egykor körbefogó acélrudak is elgörbültek, mintha istenek kezei hajlították volna meg őket.

Akiva úgy érezte, megfojtja a tulajdon szíve. A romok fölé repült, hogy lát-e felvillanni egy kis kéket a szürke meg a fekete végtelenjében.

Karou nem volt ott.

Több mint egy teljes napon át fürkészte Loramendit és környékét. Képek vádolták. Tenyerét újra meg újra a szemére szorította, hogy ne lássa őket.

Karout ne! Neki élnie kell.

Akiva képtelen volt végiggondolni, hogy másként is lehet.

3.

NINCS TÉRERŐ, KISASSZONY

From: Zuzana duhostunder@razzakisoklet.net

Tárgy: Nincs Térerő Kisasszony

To: Karou kekkarou@ideodarohangalolany.com

Úgy sejtem, elmentél, és nem kapod meg a NAGYON FONTOS LEVELEIMET.

Elmentél egy másik világba. Mindig tudtam, hogy fura vagy, de erre nem számítottam. Hol vagy, mit csinálsz? Nem tudod, mennyire kiborultam. Kivel vagy? (Akivával?) És ami a legfontosabb: van ott csokoládé? Gondolom, nincs rádió, és nem egyszerű visszajönni. Remélem, hogy így van, mert ha rájövök, hogy csavarogsz, és engem meg sem látogatsz, nagyon mérges leszek. Esetleg kipróbálom azt az izét, tudod, amikor az embernek olyan nedves és ostoba a szeme – hogy is hívják? Sírás?

Nem. Inkább behúzok neked egyet, és bízom benne, hogy nem ütsz vissza, hiszen olyan édes kicsike vagyok. Mintha egy gyereket ütnél meg.

Mik csodás. Elmeséltem neki, hogy kislánykoromban a vidámparkban az összes jegyem ráment arra, hogy meg akartam nyerni az ugróiskolát, amelynek egy torta volt a fődíja. Szerettem volna egyedül megenni egy egész tortát – de nem nyertem. Később megtudtam, hogy vehettem volna egy tortát, és a jegyeimmel felülhettem volna az összes forgó-pörgő csodára… Ez volt az életem legrosszabb napja. Mik készített nekem egy torta-ugróiskolát! A számokat a padlóra rajzolta, szólt a zene, és miután megnyertem hat egész tortát, mindet levittük a parkba, és nagyon hosszú villákkal öt órán át etettük egymást. Életem legszebb napja volt.

Szeretlek. Remélem, biztonságban és boldogságban telik az időd, és bárhol légy is, valaki (Akiva?) torta-ugróiskolát készít neked, vagy azt, amit tüzes angyalfiúk szoktak ajándékozni a barátnőjüknek.

Zuze

4.

NINCS TÖBB TITOK

– Hm. Ez kissé meglepő.

Hazael mellett Liraz is feltűnt. Akiva már várta őket. Nagyon későre járt az armasin-foki laktanya edzőtermében. Az egykori kiméra laktanyába a háború végén szállásolták el a zászlóaljukat. Egy rituális katát hajtott végre, de leengedte a kardját, és szembefordult velük.

A visszatérésekor nem vonták felelősségre. Az őrök a szokásos tisztelettel fogadták – változatlanul az Állatok Átka, a Fattyak Hercege, a hős volt –, tehát Hazael és Liraz nem tett jelentést róla a parancsnokuknak, másként már a sorkatonákig is eljutott volna a hír. Óvatosabbnak kellett volna lennie, hiszen nem tudhatta, hogyan fogadják.

Ám az után, amit a kirin barlangokban talált, elfelejtkezett az óvatosságról.

– Tekintsem az érzéseim megsértésnek, hogy nem keresett fel minket? – kérdezte Hazaelt Liraz. A falnak támaszkodva, összefont karral állt.

– Érzések? – sandított Lirazra Hazael. – Neked?

– Vannak bizonyos érzelmeim – mondta Liraz. – Csak nem olyan ostobaságok, mint a lelkiismeret-furdalás. – Akivára pillantott. – Vagy a szeretet.

– Azt akarod mondani, hogy nem szeretsz? – kérdezte Liraztól Hazael. – Mert én szeretlek téged. Azt hiszem. – Elgondolkodott. – Ó. Nem. Ne vedd komolyan. Inkább félelmet érzek.

– Én egyiket sem ismerem – mondta Liraz.

Akiva nem tudta, ez igaz-e; Liraz talán valóban nem érez félelmet, vagy másoknál jobban titkolja. Már gyerekkorában tüzes volt, elsőként lépett a gyakorlókörbe, bárki volt is az ellenfél. Akiva azóta ismerte Lirazt és Hazaelt, amióta önmagát. Ugyanabban a hónapban születtek a császár háremében, és együtt adták át őket a korcsoknak – Joram fattyai légiójának, a császár éjszakai légyottjaiból születettek seregének –, hogy a birodalom fegyverévé neveljék őket. Hűséges fegyverek lettek, számtalan csatában harcoltak egymás oldalán, amíg Akiva élete egyszerre csak megváltozott. A másik kettőé pedig nem.

Akiva kába volt; mintha a levegő több rétegben fogta volna körül. Mintha a hangok csak részben jutottak volna el hozzá – hallotta őket, de messziről. Mintha nem egészen lett volna jelen. A katával koncentrálni próbált, elérni a szirithart, a nyugalomnak azt az állapotát, amikor a csillagistenek megnyilvánulnak a kardforgatón keresztül, de rossz gyakorlatot választott. Nyugodt maradt. Természetellenesen.

Hazael és Liraz furcsán nézett rá. Azután egymásra.

Akiva beszédre kényszerítette magát.

– Üzentem volna, hogy visszatértem, de tudtam, hogy már úgyis hallottatok róla.

– Én hallottam. – Hazael mintha kissé mentegetőzve válaszolt volna. Könnyed modorával és lusta mosolyával Hazael nem látszott fenyegetőnek. Az emberek könnyű szívvel beszéltek előtte; született kém volt, megnyerő és személytelen, közben mélységesen és kifürkészhetetlenül ravasz.

Liraz is ravasz volt, csakhogy nagyon is fenyegető. A jeges, dermesztő pillantású szépség a szőke haját tucatnyi fonatban viselte, de olyan tökéletes fonatokban, hogy a fivérei már-már idegesítőnek találták; Hazael mindig azzal ugratta, hogy akár fájdalomtizedként használhatná őket. A felkarján türelmetlenül doboló ujjain annyi volt a tetovált gyilkolási jel, hogy távolról a keze teljesen feketének látszott.

Ők voltak Akiva legközelebbi bajtársai, sőt a családja is. Miért néztek össze? Különös, kábult állapotában Akiva úgy érezte, mintha valaki másnak a sorsáról volna szó. Mit fognak tenni?

Akiva hazudott nekik, éveken át titkolózott, magyarázat nélkül eltűnt, Prágában pedig, a hídon nem őket választotta. Sosem felejtheti a pillanat szörnyűségét, amikor köztük és Karou között állt, és választania kellett – valójában nem volt választás, csak annak az illúziója. Akiva nem remélte, hogy megbocsátanak neki.

Mondj valamit, sürgette magát. De mit? Egyáltalán, miért jött ide vissza? Nem tudott mást tenni. Ők ketten az övéi, a történtek után is.

– Nem tudom, mit mondhatnék – mondta. – Hogyan értessem meg veletek…

Liraz félbeszakította.

– Soha nem fogom megérteni, amit tettél. – A hangja hideg volt, mint a tőrdöfés, és Akiva azt is kihallotta vagy kihallani vélte belőle, amit nem mondott ki.

Állat-szerető.

Ez az elevenére tapintott.

– Képtelen vagy rá? – Egykor szégyellte, hogy szereti Madrigalt. Most már csak a szégyenkezést szégyellte. A szeretet volt az egyetlen tiszta érzés az életében. – Mert te nem érzel szeretetet? – kérdezte Akiva.

Liraz léte nem is élet. Ő csak felhúzható katona.

Liraz arcán hitetlenkedés és harag látszott.

– Te akarsz megtanítani érezni, Lord Fattyú? Köszönöm, nem kérem. Láttam, milyen jól ment neked.

Akiva érezte, hogy elszáll belőle a harag. Igaz volt, amit Liraz mondott. Lám, mit tett vele a szeretet. Meggörnyedt, kardja hegye a földet súrolta. Amikor a nővére felkapott egy csatabárdot a fegyvertartó állványról, és azt sziszegte, „nithilam”, Akiva meg sem lepődött.

Hazael kihúzta a kardját, és ahogyan az előbb szólt, most úgy nézett Akivára: kissé mentegetőzve.

Rátámadtak.

A nithilam a szirithar ellentéte. A téboly, amikor már minden elveszett. Az istentelen harci őrület, amelynek célja az ölés. Alaktalan, kegyetlen és brutális: így támadt Akivára a fivére meg a nővére.

Védekezésre lendült a kardja, és bárhol volt is az imént kábulatában, most már itt volt, és semmi nem fojtotta el a penge sikolyát a pengén. Gyakorlatképpen nem egyszer vívott korábban Hazaellel és Lirazzal, de ez más volt. Már amikor először összeértek a fegyverek, érezte csapásaik teljes súlyát – nem lehetett nem észrevenni, hogy teljes erejükkel támadtak. De mégsem lehetett igazi támadás. Vagy mégis?

Hazael két kézzel forgatta pallosát, így ütései nem voltak olyan gyorsak és fürgék, mint Akiváéi, de iszonyatos erejük volt.

Liraz kardja a hüvelyében maradt, és bizonyára gyilkos súlya miatt választotta inkább a csatabárdot. Bár Liraz karcsú volt, és nyögve emelte meg a fegyvert, a kétélű bárd csapása halált ígért.

Akivának nyomban fel kellett röppennie, hogy elkerülje; ellökte magát lábbal egy őrtoronytól, hogy némi teret nyerjen, de Hazael már várta. Akivának olyan csapást kellett kivédenie, hogy egész csontváza beleremegett, és visszazuhant a földre. Guggolásba érkezett, ám csatabárd várta. Félreugrott, amikor a fegyver lecsapott, és jókora darabot hasított ki a kemény talajból, ahol az imént még Akiva kuporgott. Meg kellett fordulnia, hogy hárítsa Hazael kardját. Sikerült úgy fordulnia, hogy a csapás ereje végigfusson a pengéjén.