Makk Károly

Szeretni kell

Egy élet filmkockái

Kossuth Kiadó

Tartalom

1954 NYARA

1944 NYARA

1954 NYARA

1956. OKTÓBER

1957. MÁJUS 1.

AZOK A HATVANAS ÉVEK

A HETVENES ÉVEK

„Az utolsó kézirat” (1987)

ÚJRA OTTHON – CSALÁDI ÉLET

PANNÓNIÁBAN

Impresszum

1954 NYARA

– Túl nagy! Harsány! – így én.

– Bolond vagy? A legnagyobb magyar színész… És imádják!

– Hmmm… – várok.

– És ha egy öregebben gondolkoznál? Egy ismert, öreg ripacsban?

– Hát, nézzük csak… – de nem gondolom komolyan.

– Feleki Kamill.

– Írd fel – ez már valami… – biztatom.

– Szóval Feleki…

– Továbbá Gózon… és Bilicsi – folytatom.

– Tehát Bessenyei Ferenc, Feleki Kamillka, Gózon Gyula bácsi és Bilicsi…

– És újabb távirat Pécsi Sanyinak! Vagy inkább tudjátok meg, hol nyaral, és kimegyek hozzá!

Emiatt volt ez az egész beszélgetés. Hiszen én már kiszemeltem őt erre a szerepre, eldöntöttem, hogy őt akarom. Az egyik főszerepet, ’Szellemfi’ szerepét szántam neki az én első (második?) filmemben. A Liliomfiban.

– Te, ezt meg kellene gondolni… – óvatoskodik Laci.

– Nem tetszik? – kérdezem.

– Te vagy a főnök, te tudod.

Ez a beszélgetés az első asszisztens és köztem történt, és a Magyar Filmgyártó Állami Vállalat egyik produkciós irodájában hangzott el, ahol a Liliomfit készítettük elő. Bánk Lacival – akivel a színészekről vitatkoztunk, és most első asszisztensem – együtt jártunk a Főiskolára. Egy darabig kollégák is voltunk, mindketten első asszisztensek, ő mindig pontosabb és rendszeresebb volt, mint én. Én másképp dolgoztam, de az sem volt sikertelen.

1953-ban felmerült, hogy filmet készíthessek. Először a Gázolás című forgatókönyvről volt szó, majd a Liliomfi Madách színházi előadását megnézve, mindenki ezt pártolta. Ezután kerestük meg Mészöly Dezsőt, aki korábban a Nemzeti Színház dramaturgja volt. Ennek a lépésnek az adott súlyt, hogy Sztálin halála után magyarországi kedvence, Rákosi Mátyás elvesztette a párt főtitkári posztját. Nagy Imre lett az utóda, és kezdetét vette a konstruált perekben elítélt ártatlan emberek rehabilitációja. Szerencsére ennek a folyamatnak a művészetekről való gondolkodás is része volt, és ez a pártközpont fontos programjává vált. Őszintén és nyíltan elemezték a művészetet érintő koncepciókat, és szabadabb utat nyitottak az alkotói lehetőségek előtt.

Az ország megkönnyebbült sóhajjal élt az új lehetőségekkel. Konkrétan az állami magyar filmgyártás akkori vezetői határozott irányváltást tettek lehetővé. Ebben a légkörben indult el a forgatókönyv írása Mészöly Dezsővel, így jutottunk abba a helyzetbe, hogy a sótlan és kiagyalt gyári, sematikus történetek helyett könnyedebb, szórakoztatóbb és a közönség szívét jobban megdobogtató filmek készüljenek. Meg kell jegyeznem, hogy ezek is sok gondot okoztak, de ezek már, hál’ istennek, szakmai és művészi gondok voltak.

Most tehát itt vagyunk 1954 nyarán, és négy színészről vitatkozunk Lacival. Hangsúlyozom, a kor legjelentősebb színészeiről beszélünk, akikről sürgősen próbafelvételeket kell készíteni Pécsi Sándor hiánya miatt. Én ugyanis már kiválasztottam őt ’Szellemfi’ szerepére – el sem tudtam mást képzelni helyette –, ám ő egy ritka lehetőség miatt a cseh Tátrában nyaralt (a ritka lehetőség egy ifjú hölgy volt), és nem akarta megszakítani szabadságát.

A Filmgyárnak azonban az akkori helyzetben éves terve volt – ez volt a szokás, hiszen mindenütt éves, ötéves tervek voltak –, pontosan beosztva, hogy melyik film „hány napot forgat”, mennyi az előkészítés ideje és mennyi az utómunkáé – lényegileg a „filmtől függetlenül”, ahogy Hofi Géza mondja majd később, gyilkosan kritikus monológjaiban. Ennek eleget téve az előkészítésen már túl voltunk, de Pécsi Sanyi „nyaralása” miatt úgy nézett ki, hogy a forgatás kezdetét néhány nappal későbbre kell áttenni.

A gyártási főosztály új vezetője valaha a Vörös Csillag Traktorgyár igazgatója volt: Tormási elvtárs. Viszonyunk egy kicsit feszült volt, mert korábban, a kinevezésére rendezett ismerkedési esten valami traktorproblémára került sor, ahol én mondhattam valamit – hiszen én valóban traktoros (is) voltam, majd sor kerül erre a történetre is –, ami a mindenhez értő szakembernek nem tetszett. Mivel most a filmgyártáshoz értett, próbáltam néhány „filmes” témával enyhíteni a helyzeten, de ez még kevésbé mozdította elő barátságunkat. Ezért, a biztonság kedvéért egy kis időhúzásra volt szükségünk a „terv” tartásának érdekében – erre a legjobb megoldásnak a próbafelvételek készítése tűnt.

Ezzel egy időben – a terv az terv – újra felvetődött a forgatás kezdésének időpontja. Próbáltuk elmagyarázni, hogy szükségünk van még néhány plusznapra. Ebben volt nagy segítségemre a film gyártásvezetője, az a Katona Jenő, akinek a filmjében pont tíz évvel korábban, a II. magyar kívánsághangversenyben, az akkori Hunnia Filmgyárban bekerültem a filmszakmába.

Mikor? Pont tíz évvel korábban, 1944-ben. Pontosabban 1944 nyarán, azután, hogy a háború – ez most a második világháború – miatt korábban, nem a szokásos június vége felé érettségiztünk, hanem májusban, mert Debrecenben az iskola épületére szüksége volt a visszavonuló hadseregnek.

Ezért az édesapámmal 1944 nyarán feljöttünk Budapestre – a piaristáknál „kitűnőre” abszolvált érettségim után –, hogy filmes ismerősei révén bejuttasson engem a filmszakmába, bár ők inkább mérnököt faragtak volna belőlem, de mivel ez volt az én vágyam, szüleim beleegyeztek.

Tehát 1944 nyara. Akkor kezdődött.

1944 NYARA

Tisztelt és kedves Olvasó!

Ez a névsor, amit Önök itt látnak, nem egy elhagyott emberevő tanya étlapja. Egy család rövid jellemzése, melynek fiaival az iskolában és a kollégiumban nagyon jó barátságban nőttünk fel, és ide, a házukba, gyakran meghívtak vendégségbe.

Ez a kis bevezető azért íródott, mert féltem, hogy ez a regisztráció unalmas lesz, és talán ezzel megsegítem a könnyebb olvasási lehetőséget. Sőt, ennél még talán többet is…

A továbbiakhoz jó olvasást kívánok!

*

Brauch Károly méltóságos úr, kormányfőtanácsos, a Máltai Lovagrend (az eredeti, nem a mai magyar kamu) vezetőtestületének tagja, a Brauch Hentesárugyár vezérigazgatója, részbeni tulajdonosa, három fiúgyermek: Ferkó, Kari, Pisti atyja, azzal az eleganciával öltöző, ötven–hatvan közötti úr, akinek szabója az angol irányt választotta. Tartózkodó, angolul nem, de németül perfektül beszélő, sváb elődöktől származó nagypolgár – nem a felső középosztályba, inkább az akkori pénzarisztokráciához komolyan vonzódó úr – és baráti köre: Zimmer méltóságos úr, a halüzlet királya: „Mondja marha, mért oly bús? – Olcsóbb a hal, mint a hús!” – bizonyítja ezt a kor egyik legismertebb plakátjának ismert sora.

Brauch Károlyné, született Bohn Borbála (beceneve Biri), az országosan ismert békéscsabai Bohn Téglagyár örököse. Egy kicsit elhízott, finom, de egyszerűen öltözött hölgy, inkább azt írnám: asszony. Szerény és kedves, Újfaluban ülve édesanyám mellett nem lett volna feltűnő. Ahogy én megismertem, nem is akart volna az lenni. Gondolom, szintén sváb eredet, néha akaratlanul is németre fordította a szót.

Most jönnek a fiúk: Ferkót, aki 3-4 évvel idősebb volt nálunk, alig láttam, néha tűnt fel a családi körben, önálló kétszobás lakása volt a Daróci úton – ahol korábban szintén laktam –, a legjobb lakberendező enyhén hivalkodó ízlésével berendezve.

A két iskolatárssal, Karival és Pistivel a debreceni Teréziánumban (alapította Mária Terézia 1770-ben) együtt laktam. Kari egyidős volt velem, öccse talán két évvel fiatalabb. Ők úgy kerültek Debrecenbe, hogy a többi ismert egyházi iskola lemaradt egy lépéssel, amikor nálunk a Debreceni Piarista Gimnáziumban, 1941- vagy 42-ben bevezették a gazdasági tagozatot: néhány humán tárgyat a közgazdaság, a kereskedelem, bankügyletek témájára cseréltek. A Brauch család azért küldte ide két örökös jelöltjét, hogy eljövendő hivatásukra, vagy szimplán a jövőjükre, készítsék fel őket.

Én másra voltam beállítva, nyelvek és irodalom – ez egy kicsit színesítette a barátságunkat. Mi volt köztünk a téma…? Ki mit csinált a nyári szünetben? Hogy hívják a lányt? Kari szerelmét Eszternek, nálam a numero unót Zsókának. Miért nem hordok hosszúnadrágot? Mert jobban szerettem a bricseszt. Ki tud táncolni slowfoxot? Néha, színesítendő a témát, elmondtam egy Verlain-strófát Tóth Árpád fordításában: „Velencén rőt az este/nem ing a bárka teste/nyugszik hajósa mind/lámpás sem int…” Én szerettem mondani, ők szerették hallgatni… Egyik este elmondták, hogy „kaptak egy telefont” otthonról: a szombati bevétel az egyik üzletükben 30 ezer pengő volt. Az összehasonlítás kedvéért: a mi teljes havi ellátásunk a Teréziánumban 56 pengőbe került.

Ha már bepillantottunk a pénz világába, megemlítem még Szénási Palit. Övék volt Pesten a Petőfi Sándor és a Kossuth utca sarkán a Szénási Papírüzlet, a csodálatos monogramozható borítékok, a bőrkötéses naptárak, extrasúlyos levélpapírok, elegáns levelezőlapok és névjegyek luxusüzlete. Őket a Brauch család Pestről ismerte. Ja, és mi volt még a kapocs? Kari feltűnően jól táncolt: köpcös alkat, telt arc, laza testmozgás, szinte tíz kilóval nézett ki soványabbnak, amikor az esti szabadidőben fél nyolctól fél kilencig azt csinálhattuk, amit akartunk. Pisti, az öccse, kevésbé volt aktív, inkább olvasott.

Volt még ott egy figyelemre méltó, korombéli figura: Mendli Gyula, akit a nagybátyja nagy protekcióval tudott csak az intézménybe felvetetni azzal az indokkal, hogy valami országosan fontos gazdasági-szervező megbízást kapott, el kellett hagynia Pestet, ezért az öcsköst egy megbízható helyen kellett taníttatni. Gyula szédületesen szájharmonikált, és dobolt hozzá. Akkor eszembe sem juthatott, hogy valami zsidóvagyon átvételéről is szó lehetett.

Én jobban szerettem otthon, Újfaluban táncolni, amikor a nyár közepén megjelent Balogh bácsi, a tánctanár, és összeállott egy barátom családjának a nagy kertjében az a csapat, amelyik már egy vagy két szezonban eljárt a tánciskolába. Az más volt ott, derékon ölelni egy lányt, aztán keresni még kényelmesebb helyet, ahol egymáshoz simulnak a felek, simulnak alul egymáshoz a combok, s mosolyognak felül az arcok. Balogh tanár úrnak a tehetsége abban állt, hogy megtanította: mit csinálj, ha hallod a zenét igazán. Az diktál neked, te csak hagyd, hogy vezessen. A nyár egyik legjobb délutánja volt ugyanis, mikor mi, a kertmozink vetítővászna elé állított dobogón gramafonzenére táncoltunk. Innen vittük magunkkal az álmokat, a vágyakat.

De – hogy visszatérjek az iskolai világba – havonta egyszer volt látogatási lehetősége a szülőknek, ami később hetente is lehetséges lett. Brauch mama, Makk mama, Szénási mama, ha megjelentek, vitték magukkal az egész csapatot. Ha Szénási mama jött, mentünk az Arany Bikába, a család jó barátjához, vitéz Fejér Istvánhoz, akinek étterme és szállodája első osztályú intézmény volt. Mire leültünk az asztalhoz, a libamáj megfelelő ízesítéssel, enyhén ecetes hagymával már ott is volt.

Ha az én anyukám jött, a Varga utca és Piac utca túlsó sarkán volt a Joszt Cukrászda, csak az édességek után jött a táplálóbb anyag: a Piac utca közepén, a jobb oldalon volt a Gambrinusz Étterem, oda mentünk. Brauch mama ritkábban jött, ő is Fejér István kliense volt. Mondanom sem kell, hogy az elfogyasztott ételek mennyisége meghaladta az átlagot. Az ok egyszerű, az intézetünknek paszulyvár volt a beceneve, ami a mi, nem túl jóindulatú célzásunk volt az ottani kosztra.

Nem volt abban semmi különös, hogy miután a hetedik osztályt elvégeztük, Brauchéknál vendégeskedtem egy-két hétig, bár Szénási Paliék is nagyon kedvesen meghívtak és vártak. Egyébként Palinak diktáltam le életem első forgatókönyvét, ami természetesen egy – az orosz fronton megsebesült – katonatiszt életéről szólt, akit szerelme elhagyott, és a szomorú véget az akkori idők modernista filmművészetének igényei szerint úgy képzeltem el, hogy amikor a távoli plán félhomályában a főhős lehunyja szemét, a kísérőzenében elpattan a hegedű húrja, elcsitul a készülő vihar dörgése, és beáll a halálos csend. Ezzel baráti körökben Budapesten nagy volt a sikerem, a berettyóújfalui leánykoszorú pedig kitüntetett puszijaival.

A Brauch család háza Budapesten, a Vámház körúton volt, a Nagycsarnokkal szemben. A ház földszintjén volt egy hatalmas hentesüzletük, a Nagycsarnokban pedig egy másik, a bejárattól rögtön balra, a húsosüzletek élén. A Nagykörúton, a Margit hídról Pestre lejövet az első sarkon, a bal oldalon volt a harmadik üzletük, a negyedik pedig a Mester utcában, ahol mellesleg a hentesárugyáruk is volt.

Az első emeleten, az egész emeleten, volt a lakásuk. A hosszú, „L” alakú házban beforduló folyosóról mindenkinek külön szobája nyílt fürdőszobával. Egy óriási ebédlő, aztán a szülők komplett kétszobás lakosztálya, majd két vendégszoba, úgyszintén fürdőszobával. A merőleges szárnyban pedig a konyha és a két személyzeti szoba. Mikor először beléptem ide, úgy éreztem, mintha egy nagystílű angol kastélyban lennék.

A nagypapa a gyár melletti házban lakott, idős úr volt, már alig jött ki a házból. Egyszer bemutattak neki: a lakás tele volt értékes képekkel, jó pár Munkácsyt láttam, továbbá Paál Lászlót és Szinyei Mersét. Kicsit vegyes gyűjtemény, de hatalmas érték. Persze, nyári lak is volt, nem túl messze, Martonvásáron, egy kényelmes kúria, ahol szomszédságban a Dréher család lakott, a régebbi Brunswick-kastély volt az övék.

*

Fél hét előtt tíz perccel átléptem a Hunnia Filmgyár kapuját – a bejárat akkor még a Róna utcából nyílott –, jobb kézre az irodaépületek, balra pihenőpadok bokrokkal elkerítve. Később megtudtam, hogy amikor Szőts István 1941-ben előkészítette az Emberek a havason című filmjét, a produkciót olyan kis pénzből kellett leforgatnia, hogy ezeket a kerti szeparékat használta irodaként. Úgy is nevezték őket, hogy a „Szőts kerti produkciója”. Szóval fél hét előtt néhány perccel, amikor könnyű nyári cipőben, fehér rövidnadrágban, fehér (kézzel kötött) pulóverben, alatta világoskék inggel, az udvar közepére érkeztem. Tanácstalanul megálltam – itt kellett volna találkoznom valakivel.

Közben eszembe jutott, hogy édesapám, valahányszor ebben a „divatösszeállításban” megpillantott, enyhe korholással egyszerűen csak ennyit mondott: „Te gigerli, te…” Lehet, hogy itt sem lesz sikeres az én kedvenc, nyári viseletem?

Nem volt sok időm, mert közben szinte beleütköztem egy negyvenközeli, rokonszenves férfiba, aki – fehér ingben, krémszínű nadrágban – üdvözölt. Ő volt Hankovszky Zoltán felvételvezető. Azt hittem akkor, hogy a felvételvezető a felvételeket vezeti, de meg sem nyikkantam, ő pedig nyugodtan elmondta, hogy most bemutat mindenkinek, és aki engem tegez, azt tegezzem vissza. Munkaidő – ahogy már értesültem róla – fél hétkor kezdődik, rajtam kívül még három gyakornok, kicsit idősebbek, de Zeéry Géza, az első asszisztens majd eligazít bennünket.

Ebben a korai időben csak néhányan lézengtek az udvaron, azokkal nem volt semmi dolgunk. Szemben velünk két ablaktalan kockaépület: a 3-as és 4-es műterem. Eljutottunk a nagyobb, az 1-es és 2-es műteremhez, az ajtóban előre akartam Zolit engedni, akit már próbáltam letegezni, csak még nem volt meg hozzá a mondatom, de ő gyorsan a könyökömnél fogva betolt a nyitott ajtón.

A beáradó reggeli napfényben alig láttam. Balra feltehetően irodaajtók homályos üveggel, jobbra a műterem hosszú fala, középen ajtóval. Micsoda illat! Nem is illat, de nem is szag… leginkább – gondoltam – ennek az épületnek, egy filmstúdiónak, a lélegzete.

Sok minden változott ott az elmúlt fél évszázadban, de én valahányszor beléptem oda, vettem egy nagy levegőt, és beszívtam azt a – mint a szerelmesek egymás illatát –, azt a valamit.

Az egyik ajtó dr. Katona Jenő producer és gyártásvezető szobájába nyílott, aki kilépett, szívélyesen lemagázott, hirtelen Makk úr lettem. Cégük, az Erdélyi Kárpát Film, sok filmet kölcsönzött édesapámnak: „Kálmán egy kiváló mozis.” Pár szót szólt a magyar filmgyártás fejlődéséről, 1942-ben a vállalatuk 17 filmet forgatott. Ebben az évben mindent egybevéve 47 magyar film készült, amelyekből cirka 20-22 külföldi piacokra is kijutott. Ez volt az első forgatási nap, a II. magyar kívánsághangverseny, mely a korábbi hasonló című film folytatása – a fronton harcoló magyar honvédek szórakoztatására –, az első rész már tavaly elkészült. 1944 nyarán vagyunk, a front, ahol most harcolnak, gondolom én, már a Kárpátok körül van. De maradjunk egyelőre az én boldogságomnál, ami akkor a legfontosabb volt…

Végre a többször emlegetett Zeéry Géza és én együtt vagyunk az 1-es műteremben. Géza vékony, kicsit feszült, jól öltözött, harminc körüli fiatalember, az ajtó mellett, a falnál állva elmagyarázta nekünk, hogy mi ne nagyon hagyjuk el ezt a helyet, ha kell, majd szólít név szerint a helyzettől függően. Ne sokat kérdezősködjünk, ő közli velünk, mi a teendőnk. Utána helyünk újra a körletünkben.

Hm, de az én kedvemet nem lehet elrontani: a műterem közepén állt a kamera, ebből a helyzetből nem lehetett pontosan látni, hogy mi történik, de tudtam, hogy a rendező: Balogh István, akinek Majális című filmjét nemrég láttam, állítólag Amerikában is dolgozott. A film egyébként nagyon tetszett, vitéz Benkő Gyula, Halász Géza (Bara Margit férje) voltak a főszereplői, akik Kolozsvárról jöttek haza.

Zeéry ott állt a közelükben, a világosítók dolgoztak, a díszletpáholyban egy rádiós közvetítés technikája és személyzete, közöttük a huszonvalahány éves Randé Jenő. Addig helyezkedtem a leshelyemen, míg végre jól a képbe került a rendező. Korai reggelijét fejezhette be, ahogy kivettem, egy pohárból talán egy nyers tojást ihatott ki. Zeéry gyorsan kikapta kezéből az üres poharat, sietve a csapnál kilötykölte, és vitte vissza tele tiszta vízzel, amit a rendező úgy kortyolt, mintha sivatagban lenne. (Bizonyos szempontból ott is volt…)

A felvételt, a forgatást kezdő szertartást most láttam először életemben:

– Felvétel indít! – Zeéry vezényelt.

– Felvétel! – válaszolt a hangmérnök.

– Csapó! – mondta egy világosító, a kamera elé tartva a fekete csapót. Egy számot mondott, és lecsattintotta a szerkezetet.

Ez a lövésszerű hang elindított egy meglehetősen feszült mozgást, és váltakozott egymással a felvételhez szükséges csend és a felvétel előkészítéséhez elengedhetetlen mozgás. Mindenki mozgott.

Érdekes volt figyelni a különböző részlegek ritmusát: más volt a világosító, más a bühne (színpadi dolgozó), és más a hangmérnök, a táskájával futó sminkes. A rendező néha feláll, néha leül, az operatőr nyugodtan álldogál a gépnél. Mi is álldogálunk, kicsit olyanok vagyunk, mint a gólyák, akik csendben várakoznak.

Délfelé lehetett, végre történt valami: Zeéry hátrakiabált, rendelt a szembeni Schrettner vendéglőből tizenöt pohár sört a nagy melegben kókadó statisztáknak. Meglódultunk mind a hárman. Ez volt az én pillanatom: az udvar közepén ketten, jóval mögöttem, abbahagyták a futást.

Volt nekem egy másik futásom is, amelynek az emlékét sokáig vittem magammal. Debrecenben, az iskolaudvaron, szemben a rendház hátsó falával, ahol tanáraink laktak, álltunk elsős korunkban. Mi huszonnyolcan, az I. A osztály növendékei, 10-11 éves fiúk. Auer tanár úr a másik oldalon állt, velünk szemben, és elegáns zakójának szivarzsebéből kiemelve fehér batiszt zsebkendőjét a lába elé helyezte. Elmondta, hogy sípszóra indul a futás, és aki a zsebkendőt felkapja, ergo az első lesz, annak megjegyzi a nevét. Én, mióta az eszemet tudom, gyerekkoromtól, megállás nélkül futkároztam, futottam. Meglódultam a sípszóra és nyargaltam. Mi van, ha odaérek? És mi van, ha nem én…? És csak nyargaltam…

Már az orrom előtt volt a zsebkendő, három-négy lépés még, amikor az utolsó lépésnél benyúlt elém egy kéz és felkapta a zsebkendőt. Mielőtt észbe kaptam volna, Bányai, aki testesebb volt nálam, nagyobb feneke is volt, már fel is kapta. Én meg csak álltam ott, és az agyamba villant, hogy az utolsó három lépés előtt már készítettem a mozdulatot, amivel fölkapom a zsebkendőt és bemutatkozom. Csalódott pofával álltam, Bányai már elrebegte a nevét, Auer tanár úr pedig elindította az osztályt a tornaterem felé. Én csak álltam ott idétlenül, vakartam a lábamat, Auer tanár úr pedig – történhetett valami… „Na, te is mutatkozz be.” Én elvörösödtem, és elég idétlenül kinyögtem a nevemet.