Dr. David Perlmutter

Kristin Loberg közreműködésével

Gabonaagy

Megdöbbentő tények a gabonáról, a cukorról és a többi szénhidrátról – az agy néma gyilkosairól

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Bevezető  Érvek a gabona ellen

Önismereti teszt  Melyek a kockázati tényezők?

ELSŐ RÉSZ  A nagy gabonaigazság

1. fejezet  Az agykárosodás alapja  Amit nem tudunk a gyulladásokról

2. fejezet  A ragacsos fehérje  A glutén szerepe az agyi gyulladások kialakulásában (Nem csak az emésztőrendszer érintett!)

3. fejezet  Szénhidrátmániások, zsírfóbiások vigyázat!  Meglepő igazságok az agy valódi ellenségeiről és barátairól

4. fejezet  Nem éppen gyümölcsöző kapcsolat  Ez történik az aggyal a cukortól, akár természetes, akár mesterséges

5. fejezet  A neurogenézis ajándéka és a főkapcsolók irányítása  Hogyan változtassuk meg genetikai örökségünket?

6. fejezet  Jelek az agyból  Hogyan rabolja el a glutén gyermekeink nyugalmát?

MÁSODIK RÉSZ  Gabonaagy-rehabilitáció

7. fejezet  Az optimális agyműködést támogató táplálkozási szokások  Üdv, böjtölés, zsírok, étrend-kiegészítők!

8. fejezet  Genetikai orvoslás  Eddzük a géneket, hogy formába hozzuk az agyat!

9. fejezet  Jó éjszakát, agy!  Szabályozzuk a leptinszintet, hogy uralhassa a hormonokat!

HARMADIK RÉSZ  Good-bye, gabonaagy!

10. fejezet  Új életforma  A négyhetes program

11. fejezet  Együnk, amíg egészséges nem lesz az agyunk!  Menüsorok és receptek

Epilógus  Az elképesztő igazság

Köszönetnyilvánítás

Illusztrációk forrása

Név- és tárgymutató

Impresszum

Édesapámnak, aki kilencvenhat évesen minden napját úgy kezdi, hogy felöltözik, hogy végiglátogassa a betegeit, annak ellenére, hogy már több mint negyed évszázada nyugdíjba vonult.

Az ember agya…

…kevesebb mint másfél kilogramm, és a benne található erek hosszúsága összesen 160 000 km.

…több kapcsolódási ponttal rendelkezik, mint amennyi a csillag a Tejúton.

…a test legzsírosabb szerve.

…ebben a pillanatban is sérülést szenvedhet anélkül, hogy akár csak sejtenénk.

Előszó

Szeretné élete utolsó éveit teljes elbutulásban tölteni? Nyilván nem. Hogy ez nem pusztán a szerencsén, hanem az étrend megfelelő megválasztásán múlik, az kiderül ebből a könyvből. A Gabonaagy persze sokkal többről szól, mint hogy „hogyan előzzük meg az Alzheimer-betegséget?”, de kétségtelen, hogy az emberek még a ráknál is jobban félnek a szellemi leépüléstől. Nem is csoda, hiszen az életkor előrehaladtával rohamosan nő az Alzheimer-betegség kockázata. Míg a 65–75 évesek durván 2 százaléka, addig a 75–84 éveseknek már a 20 százaléka, a 85 felettieknek pedig már 40 százaléka szenved demenciában. A mai 30–40 évesek jobb, ha felkészülnek arra, hogy a prognózisok szerint, mire elérik a veszélyeztetett kort, a betegek száma, azaz a megbetegedés esélye is duplázódni fog.

Mi történt a világgal, hogy ennyire veszélyessé vált benne élni? A gyógyszeripar leányvállalataként működő orvoslás a már kialakult betegségek gyógyszeres kezelésére koncentrál, ezért nem látja a fától az erdőt. Akit nem a betegségek kezelése, hanem a megelőzés érdekel, annak tágabb összefüggésben kell szemlélni a dolgokat. A XX–XXI. század során világosan kirajzolódik egy rémisztő trend, amely minden nagyobb kórképben – a szív- és érrendszeri betegségekben, a rákban, a cukorbetegségben vagy a degeneratív idegrendszeri betegségekben egyaránt – folyamatos növekedést mutat. Az első infarktust 1878-ban írták le, s ma az emberek fele szív- és érrendszeri betegségben hal meg. A rákos halálozás száz év alatt a 4-szeresére emelkedett, a cukorbetegek száma csak az 1950-es évek óta 15-szörösére nőtt. Az első Alzheimer-beteget 1907-ben írták le, mára pedig az Alzheimer és egyéb demenciák mindennapossá váltak.

A kutatások napjainkra teljesen egyértelművé tették, hogy a civilizációs betegségek rohamos terjedése elsősorban a finomított szénhidrátok egyre növekvő fogyasztásának tulajdonítható. A szénhidrátok elhízáshoz, magas vércukor- és inzulinszinthez és úgynevezett szervezetszintű gyulladáshoz vezetnek. Ezt nevezzük összefoglaló néven metabolikus szindrómának, amely a civilizációs betegségek alapja. A metabolikus szindróma kikezdi az idegrendszer és az agy működését is. Elég sokatmondó, hogy 2005 óta az Alzheimer-betegséget 3-as típusú cukorbetegségnek nevezik.

Ezzel el is érkeztünk dr. Perlmutter szakterületére, akit kettős – táplálkozástudományi és neurológiai – végzettsége igazán alkalmassá tesz arra, hogy bevezesse olvasóit a nyugati táplálkozás okozta idegrendszeri ártalmak világába. A szerző a legújabb kutatási eredményeket vonultatja fel annak bizonyítására, hogy az időskori szellemi hanyatlás és elbutulás a finomított szénhidrátok, úgymint a gabonafélék, a burgonya, a rizs, a cukor, a fruktóz stb. fogyasztásának következménye. Míg a finomított szénhidrát az ellenségünk, a zsírok és a koleszterin a barátaink. Az agy és az idegrendszer megbetegszik zsír és koleszterin hiányában. Úgy tűnhet, dr. Perlmutter állításai szembeszállnak a hivatalos orvostudomány álláspontjaival, hisz pont az ellenkezőjét javasolja annak, amit ma a közegészségügy és az orvoslás hirdet. Ám ez csak a látszat. Dr. Perlmutter tudós, és az orvostudományi szakirodalom legújabb eredményeit idézi – azt, amiből majd harminc év múlva megírják az orvosi kézikönyveket. Mondhatni, ő képviseli a naprakész tudományt. Az Olvasót talán az is meglepi majd, hogy dr. Perlmutter milyen veszélyesnek tartja a glutént, pontosabban az alfa-gliadint. Alig hatvan éve ismerték fel, hogy a cöliákia betegséget, azaz a hasmenéssel, súlyos esetben sorvadással és halállal végződő lisztérzékenységet az alfa-gliadin, a gabonafélékben található fehérje okozza. Évtizedek óta intenzív, de sajnos szórványos kutatások igazolják, hogy a glutén súlyos elváltozásokat okozhat az agyban és a perifériás idegekben. A glutént kapcsolatba hozták a skizofréniával, epilepsziával, ataxiával, neuropátiával, migrénnel, hiperaktivitással és még sorolhatnám.

Dr. Perlmutter neurológusi praxisában meglepő sikereket ért el a gluténmentes étrend előírásával. Az orvostudományból teljesen hiányzó evolúciós szemlélettel közelíti meg a neurodegeneratív megbetegedéseket. Rámutat arra, hogy amit nem ettünk kétmillió éven át, az megbetegít, amihez viszont alkalmazkodtunk az evolúció során, az egészségben tart. Következtetései teljes egyezést mutatnak a paleolit táplálkozás elméletével és gyakorlatával, bár meg sem említi ezt az életmódirányzatot. Ez nyilván nem a tájékozatlanságából ered, csupán nem akarja megnehezíteni esetlegesen előítéletekkel megfertőzött olvasói dolgát. A hangsúly úgysem az elnevezésen, hanem a megkérdőjelezhetetlen tényeken van. Akik viszont már a paleolit életmódot választották, megerősítést kaphatnak ebből a könyvből, amelyben egy egészen máshonnan érkező tudós jut a paleo teoretikusaival azonos álláspontra.

Ha az Olvasó megérti és elfogadja dr. Perlmutter üzenetét, a szerző nem hagyja magára új ismereteivel. Részletes programot és az ajánlott hozzávalókból összeállított recepteket is kínál az utolsó fejezetekben, amelyek segítik az átállást a hosszú és egészséges életet ígérő, új életmódra.

Szendi Gábor

BEVEZETŐ

Érvek a gabona ellen

„Fenntartani a rendet, nem pedig helyrehozni a rendetlenséget, a bölcsesség végső alapja. Meggyógyítani a betegséget, miután felütötte a fejét olyan, mint kutat ásni, ha szomjasak vagyunk, vagy fegyvert készíteni, miután kitört a háború.”

A SÁRGA CSÁSZÁR BELSŐ KÖNYVEI, I. E. II. SZÁZAD

Ha megkérdeznénk a nagyszüleinket, dédszüleinket, hogy gyerekkorukban miben haltak meg az emberek, valószínűleg azt felelnék, hogy „végelgyengülésben”. Talán felidéznének néhány történetet, miszerint valaki elkapott egy csúnya vírust, és idejekorán elhunyt tuberkulózisban, kolerában vagy vérhasban. Amiről biztosan nem fognak beszélni, az a cukorbaj, a rák, a szívelégtelenség és a demencia. A XX. század közepe óta a halál közvetlen okát meg kell jelölni a halotti anyakönyvi kivonatban. Napjainkban a régi „végelgyengülés” terminológia helyett a halál okaként meghatározott betegségek elsősorban olyanok, amelyek hosszú ideig krónikus, degeneratív állapotban tartják a beteget, nehezen viselhető tüneteket és sokszoros, sok esetben súlyos komplikációkat okozva. Ez az oka annak, hogy ma már a nyolcvan- és kilencvenévesek általában nem végelgyengülésben halnak meg. Akárcsak egy öreg, elhanyagolt ház, az építőanyagok elkopnak, berozsdásodnak, a víz- és villanyvezetékek kilyukadnak, a falakon pedig alig látható, apró repedések keletkeznek. Otthonunk karbantartásáért természetesen elvégezzük a szükséges munkálatokat, de már soha nem lesz olyan, mint az új – hacsak le nem romboljuk a vázszerkezetet is, és kezdjük elölről az építkezést. Próbálkozásaink, hogy kijavítsuk a dolgokat, csak arra jók, hogy időt nyerjünk. Mindenképpen megmaradnak azok a részletek, amelyeket muszáj lesz újratervezni vagy kicserélni…

Mint minden az életben, az emberi test is romlik, kopik. Amikor egy krónikus betegség felüti a fejét, lassan halad előre, lélekölő tempóban, míg a test végül feladja. Különösen igaz ez az agyi rendellenességek esetében, beleértve a legrettegettebbet: az Alzheimer-kórt, e modern orvosi mumust, amely bármikor ott ólálkodhat látszólag enyhe tünetek mögött is. Az öregséggel kapcsolatos aggodalmak közül minden bizonnyal a legerősebb az Alzheimer-kórtól vagy a demencia bármely formájától való félelem, a rettegés, hogy elveszítjük az emlékezés és a gondolkozás képességét. A kutatások megmutatták, milyen mélyen gyökerezik ez a félelem: 2011-ben a Harris Interactive felmérést végzett a MetLife Foundation számára, amelyből kiderült, hogy az emberek 31 százaléka jobban fél a demenciától, mint a haláltól vagy a ráktól, és ez nem csak az idősekre igaz.

Éppen elég legenda kering azokról az agyműködést károsító betegségekről, amelyek közé az Alzheimer-kór is tartozik: „A génekben van, elkerülhetetlen az öregkorral”, és „ez adott, ha már elértük a nyolcvanat vagy még annál is idősebbek vagyunk”.

Csak ne olyan hevesen!

Azért vagyok itt, hogy elmondjam: Agyunk sorsa nincs megírva a génjeinkben! A károsodás nem elkerülhetetlen. Sőt, ha egy másik agyi rendellenességgel küszködik, mint például a krónikus fejfájás, a depresszió, az epilepszia vagy a szélsőséges hangulatingadozás, a bűnös akkor sincs a DNS-ébe kódolva.

Az ételben van, amit megeszünk.

Igen, jól olvasta: Az agyi rendellenességek a naponta elfogyasztott kenyérszeletekkel kezdődnek, és ezt be is fogom bizonyítani!

Még egyszer megismétlem, mert tudom, hogy képtelenségnek tűnik: A modern gabonafélék szép csendben elpusztítják az agyunkat. „Modern” alatt nemcsak a finomított fehér liszteket, tésztákat és rizst értem, amelyeket az elhízás ellen küzdők már jó ideje rendkívül ártalmasnak tartanak, hanem minden gabonát, amelyet legtöbben aggodalom nélkül fogyasztanak, ráadásul az egészség nevében. Tehát idesorolom a teljes kiőrlésű liszteket, a teljes kiőrlésű ganonákból készült ételeket, a sokmagvas, hétmagvas, élő magvas, kövön őrölt termékeket, és még hosszan folytathatnám. A helyzet a következő: terroristacsoportnak nevezem a kétségkívül legkedveltebb táplálékainkat, és állítom, hogy legértékesebb szervünket, az agyunkat tartják sakkban. Be fogom bizonyítani, hogy a gyümölcsök és egyéb szénhidrátok veszélyesek lehetnek az egészségünkre, és fogyasztásuk nemcsak az agy fizikai állapotára káros, hanem felgyorsítják a test öregedését is, méghozzá belülről kifelé haladva. Mindez nem egy újabb tudományoskodó étkezési divat, hanem dokumentált tény!

Az a célom a Gabonaagy megírásával, hogy olyan információkkal szolgáljak, amelyek megbízhatóak, és mind evolúciósan, mind a modern tudomány szempontjából igazolhatóak. Könyvemmel szakítok a laikusok által elfogadott dogmákkal, és szembeszállok a nagyvállalatok anyagi érdekeivel. Új információkkal, kutatási eredményekkel szolgálok az agyi rendellenességek kialakulásának megértéséhez, és a következőt ígérem: Az agyi rendellenességek nagy része megelőzhető saját választásaink segítségével!

Ha eddig nem derült volna ki egyértelműen, akkor most kijelentem: az Olvasó nem egy újabb diétás könyvet vagy egy általános, „hogyan éljünk egészségesen” típusú útmutatót tart a kezében. Ez a könyv megváltoztatja a játékszabályokat!

Szinte mindennap hallunk-olvasunk valami újdonságot a krónikus betegségek elleni harcról. Különösen igaz ez az olyan betegségek esetében, amelyek alapvetően elkerülhetők az életmód megváltoztatásával. A Marson kell élni ahhoz, hogy ne tudjuk: évről évre egyre kövérebbek leszünk, annak ellenére, hogy döbbenetes mennyiségű információt kapunk, hogyan maradjunk karcsúak és fittek. Mindenki hallott már a 2-es típusú cukorbetegségben szenvedők vészesen növekvő számáról vagy arról, hogy első számú gyilkosaink a különféle szívelégtelenségek, amelyeket a rák követ, szorosan a második helyen.

Együnk sok zöldséget! Mossunk fogat! Mozogjunk! Pihenjünk sokat! Ne dohányozzunk! Nevessünk többet! – Jól ismert, egészséggel kapcsolatos dogmák: mindannyian tudjuk, melyek azok a dolgok, amelyeket rendszeresen kellene csinálnunk, vagy éppen soha. Amikor azonban arról van szó, hogyan kellene megőriznünk mentális képességeinket és agyunk egészségét, hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy ez nem rajtunk múlik. Hogy valamiképp meg van írva a sorsunkban, hogy legszebb éveink során különféle agyi rendellenességek alakuljanak ki, és öregségünkre szenilissé váljunk. Azt hisszük, hogy ezt a sorsot csak a jó géneknek és a várható gyógyászati felfedezéseknek köszönhetően kerülhetjük el. Azt hisszük, hogy nincs semmilyen egyértelmű összefüggés az agyi rendellenességek és bizonyos életmódok között, mint ahogy ismeretes az ok-okozati viszony a napi két doboz cigaretta és a tüdőrák kialakulása vagy a rengeteg elfogyasztott sült krumpli és a kóros elhízás között. Jellemző, hogy az agy betegségeiről máshogy gondolkodunk, mint a többi csapásról, amelyek rossz szokásaink következményei.

Meg fogom változtatni ezt a nézetet!

Megmutatom az összefüggést az életvitelünk és egy sor, az aggyal kapcsolatos egészségügyi probléma kialakulása között: egy részük már kisgyermekkorban jelentkezik, a többit viszont csak az életút végén diagnosztizálják. Úgy gondolom, hogy az elmúlt évszázadban az étrendünkben bekövetkezett változás az eredete sok modern, az agyat érintő elváltozásnak: a zsírban gazdag, ugyanakkor szénhidrátszegény ételekről áttértünk a mai zsírszegény, de szénhidrátgazdag étrendre, amely alapvetően gabonából és egyéb ártalmas szénhidrátokból áll. A szóban forgó agyi elváltozásokat krónikus fejfájás, álmatlanság, szorongás, depresszió, epilepszia, különféle mozgászavarok, skizofrénia, figyelemhiányos hiperaktív zavar (ADHD) formájában éljük meg, beleértve azokat az átmeneti zavart állapotokat is, amelyek nagy valószínűséggel a súlyos szellemi hanyatlás, illetve a teljes, visszafordíthatatlan, kezelhetetlen és gyógyíthatatlan agyi rendellenességek előhírnökei. Be fogom mutatni, milyen súlyos hatással lehetnek az agyra a gabonák – akár ebben a pillanatban is, anélkül hogy bármit is éreznénk mindebből.

Az a tézis, miszerint agyunk érzékeny arra, amit megeszünk, már jó ideje szerepel a legtekintélyesebb orvosi szakirodalomban. Itt az ideje, hogy ez az információ köztudottá váljon, már csak azért is, mert az embereket egyre inkább becsapja egy olyan iparág, amely „táplálónak” nevezett élelmiszereket ad el nekik. Mindez ahhoz vezetett, hogy az orvosok és tudósok – köztük jómagam is – megkérdőjelezzék, mi az, amit „egészségesnek” tartunk. Vádolhatjuk-e a szénhidrátokat és a finomított, többszörösen telítetlen növényi olajokat (repce-, kukorica-, gyapotmag-, földimogyoró-, pórsáfrány-, szójabab- és napraforgóolaj), amiért folyamatosan nő a szív- és érrendszeri megbetegedések száma, a kóros elhízás és a demencia? A telített zsírokban és koleszterinben gazdag étrend valóban jót tesz-e a szívnek és az agynak? Megváltoztathatjuk a DNS-ünket az ételekkel, akármit is örököltünk eredetileg a génjeinkben? Ma már közismert tény, hogy a lakosság kis százalékának emésztőrendszere érzékeny a gluténra, a búzában, árpában és rozsban található fehérjére; de lehetséges-e, hogy gyakorlatilag mindenkinek az agya rosszul reagál erre az anyagra?

Az utóbbi években – ahogy egyre ismertebbé váltak az ezzel kapcsolatos kutatások, miközben a pácienseim egyre betegebbek lettek – egyre inkább elgondolkoztattak ezek és az ezekhez hasonló kérdések. Gyakorló neurológusként nap mint nap találkoztam betegekkel, akik kétségbeesetten kutattak válaszok után, hogy miért romlik folyamatosan az agyuk állapota. Naponta láttam családokat, hogyan igyekeznek megbirkózni a helyzettel, amit szeretteik romló vagy akár már el is veszített mentális képességei okoznak. Tudtam, hogy egyszerűen muszáj a végére járnom ennek a kérdésnek.

Lehet, hogy ennek az az oka, hogy nemcsak a neurológus kamara tagja vagyok, hanem az American College of Nutritioné{1} is – az országban én vagyok az egyetlen orvos, akinek mindkét tagsága megvan. Alapító tagja vagyok továbbá az American Board of Integrative and Holistic Medicine-nek.{2} Mindennek köszönhetően egyedi a látásmódom azt illetően, hogy milyen kapcsolat van a között, amit megeszünk, és ahogy az agyunk működik. Ezt a legtöbb ember nem érti, még azok az orvosok sem, akik évekkel azelőtt végeztek az egyetemen, mielőtt ez az új tudományág létrejött volna. Itt az ideje, hogy felfigyeljünk rá! Itt az ideje, hogy olyasvalaki, mint én, felálljon végre a mikroszkóp mögül, kilépjen a laboratórium ajtaján, és riadót fújjon. Higgyék el, a statisztikák elképesztőek!

Először is, a cukorbetegség és az agyi rendellenességek az USA legköltségesebb és legártalmasabb betegségei, pedig a legtöbb esetben megelőzhetőek. Ráadásul szorosan össze is függnek egymással: a cukorbetegség megduplázza az Alzheimer-kór kialakulásának kockázatát. Sőt, ha van valami, amit ez a könyv bebizonyít, az éppen az, hogy azok a betegségek, amelyek az agyat támadják, közös pontra vezethetők vissza. Tudom, hogy hihetetlenül hangzik, hogy a cukorbetegségnek és a demenciának köze van egymáshoz, de be tudom bizonyítani, hogy minden egyes lehetséges agyi károsodás meglepően közel áll olyan állapotokhoz, amelyeket igen ritkán kötünk az agyhoz. Meglepő kapcsolatot fogok mutatni igen különböző agyi rendellenességek között – például a Parkinson-kór és az erőszakos viselkedésre való hajlam –, ami rámutat az agyat érintő károsodásokra, mint eredendő okokra.

Ma már igen jól publikált, hogy a készételek és a finomított szénhidrátok hozzájárultak az elhízás és az úgynevezett ételallergiák problémájához, azonban még senki sem magyarázta el a gabonák és az agy egészsége közötti kapcsolatot, és tágabb értelemben a DNS közti kapcsolatot. Egyértelmű: génjeink nemcsak azt határozzák meg, hogyan dolgozzuk fel az ételt, amelyet megeszünk, hanem azt is, hogyan reagálunk rá. Nem kétséges, a modern társadalmakban az egyik legnagyobb és legtöbb embert érintő tényező az agyunk egészségének hanyatlásában szerepet játszók közül az, hogy a búzát bevezették az étrendünkbe. Noha igaz, hogy neolit kori őseink is fogyasztottak egy keveset ebből a gabonaféléből, azonban az, amit ma búzának hívunk, alig hasonlít valamiben a vad alakorra (egyszemű búza), amit elődeink ettek. A modern hibridizációval és génmanipulációs technológiával előállított búza – amelyből egy amerikai 60 kilogrammot fogyaszt el átlagosan évente! – szinte semmilyen genetikai, strukturális vagy kémiai hasonlóságot nem mutat azzal a gabonával, amelyre vadászó-gyűjtögető őseink rábukkanhattak egykor. És ezzel el is jutottunk a probléma lényegéhez: egyre nagyobb kihívások elé állítjuk a testünket olyan ételekkel, amelyekre genetikailag nem vagyunk felkészülve.

{1} Amerikai Táplálkozástudományi Kollégium (a ford.).

{2} Amerikai Integratív és Holisztikus Gyógyászat Igazgatótanácsa (a ford.).