Majtényi László

ROMOK ORMÁN

Magyarország legújabb történetei

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Majtényi László, 2014

Felelős szerkesztő: Szegő János
A kötetet tervezte Pintér József

ISBN 978 963 14 3233 6

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Ajánlom
Kárpáti Magdolnának, Majtényi Juditnak,
Majtényi Balázsnak és Majtényi Györgynek
szeretettel.

ELŐSZÓ

Ez a könyv, szerzője szerint, az első szavától az utolsóig az egyik legpontosabb érzésről,[1] a hazaszeretetről szól.

0. FEJEZET
MELYNEK CÍME SINCS

ROMOK ORMÁN

Magyarország politikai válsága

ELJÁTSZOTT ESÉLYEK

Magyarország, nincs mit szépíteni, Európa szégyene lett, az ország, ahol tucatnyi feltűnően műveletlen, erőszakos, és, mert a tudatlanok mindig ilyenek, kapzsi férfi – férfi mind, kivétel nélkül –, és közöttük egy, milliók türelmével visszaélve, játszik és uralkodik. A nagy nemzetek tapasztalataiban, kultúrájában a honi elnyomó hatalom megtapasztalása és a küzdelem ellene alapvetően megszokott. Nálunk (ironizáljak? – na jó, sajnos) szokatlan, hogy ezúttal nem idegen tankok csörömpölő lánctalpa hozza el a szolgaságot, hanem függetlenségi szózatokkal és hol ájtatos, hol meg újpogány halandzsabeszéddel saját pénzünkön nyomnak el bennünket, nem mások, a mieink. Ez sem olyan jó nekünk. Hallgatjuk, de nem értjük az állam turulokrata (© Vitányi Iván) újbeszédét, és ezzel még egyelőre úgy vagyunk, mint Gogol saját tébolyával még éppen csak ismerkedő hőse, „Angliában láttak egy halat, amely partra úszott, mondott két szót valami idegen nyelven, és a tudósok azóta is törik a fejüket, hogy mit mondhatott”, de végül lesz rá válasz, érdeme szerinti.

A ma csak gyalázott jogállami forradalomban megszületett alkotmányos magyar állam sikerei – ez az ország ezerszáz éves történetében eddig soha nem esett meg – komoly, a recepcióig terjedő nemzetközi figyelmet váltottak ki. Azonban, mert (én ezért szerettem) útjában állt a személyes hatalomnak, alkotmányunkat, mint disznóölésen a sertést: ledöfték, alatta vére habzott, fölötte meg a részeg böllér jókedve.

A rendszerváltás környékén úgy gondoltam, Magyarországot a jószerencse és nem utolsósorban a térség országai között (Lengyelország mellett) az alkotmányosságot tekintve is leggazdagabb történelme társadalmi sikerre ítélte. Röviden megfogalmazva, az járt a fejemben, hogy a sok évszázados alkotmányos kultúránkkal, a nemzetközi példák közül is kiemelkedően fényes 19. századi liberalizmusunkkal a hátunk mögött, és szívünkben ’48, ’67, ’56 emlékével, de még talán a költséghatékony árutermeléssel bepróbálkozó gulyáskommunizmus élményével is, Magyarország a térség példaadó és sikeres mintaállamává válik. Arról lehetett olvasni, talán nem is egészen megalapozatlanul, hogy Magyarország a térség logisztikai, Budapest pedig Közép-Európa pénzügyi központja lehet. És tessék körülnézni, ma mit látunk. Budapestünk, akárcsak városaink sora, a díszkövezett főtereket leszámítva, fizikailag is omlik, pusztul.

BUKÁSUNK OKAI

Keserű az ébredés az álomból, látva, hogy a dicsőséges múlt inkább nyomaszt, semmint erőt ad, nem felemel, de visszahúz. A nagy szónokok, az értekező közéleti próza politikus utódai roncsolt nyelven hadoválnak. Ez nem a szokásos „ó idők, ó erkölcsök” ágálás, tessék beleolvasni a régiek és a maiak mondataiba! Ágálnak az utóbbiak az elődök életműve tövében, a nehéz hóval födött hegycsúcsok alatti lapályon, nyomasztja őket, különösen a Bibó nevével elindultakat, ez a számukra birtokba soha nem vehető kultúra és tudás. Az iskolából éppen kikerültekből hiányoztak a személyes tapasztalatok is, és hát még a hatalom megszerzése előtt kellett volna beülni a könyvtárakba, azután nincsen ilyesmire idő. Nem tanultak, így nem is volt mit elfelejteniük. Nem volt rendes tanítómesterük. A magyar reformmúlt már régen becsukott könyv, talán még a lakat is ott van rajta, a tudatlanság lakatja. Az egyik pártközpontban néhány híresség nevét ki-kimondják, de ők nem is annyira „technokraták”, inkább ügyek bonyolítói, nem könyvekkel bajmolódók, a másikban is csak előterjesztéseket olvasnak, népszerűnek vélt szavakat szajkóznak, ha egyáltalán. Tartanak ellenben egy jósnőtől rájuk maradt kakadut, amelyik a dobozból hol azt a kártyát húzza ki, amelyre az van írva, hogy Széchenyi, hol pedig azt, amelyikre Széll Kálmán, Árpád-házi Szent Erzsébet vagy gr. Klebelsberg Kunó, de hogy kik ezek az alakok, és voltak-e, miként voltak, egyáltalán nem tudják. Ha valaki mégis nagyon kíváncsi, talán megguglizza. (A félig nyilas Nyírő, a hasonszőrű giccsőr Wass feltálalása ugyancsak nagyon nagy szerencséjüknek látszott – vagy mégsem? –, de ezek külön esetek, és őket történetesen nem a kakadu találta meg.)

A hagyományból csak a legrosszabb rész, a történelmi görcs maradt meg, a képtelenség bármire, ami együttműködés lehet vagy közös munka, ami miatt mint oldott kéve hull szét, 2014-re meg, ha így marad, magával kötve, sunyítva választ majd a nemzet, parancsra. Ezt nevezik nemzeti együttműködésnek.

A széthullottságért, ha nem is egyenlő mértékben, de szinte mindenki felel, aki a hatalom környékén egyáltalán megfordult.

Nem kényelmi, hanem pontossági megfontolások alapján a nemzeti együttműködés államának viszonyát a joghoz – ha eltekintünk a vers sokat elemzett kétfedelűségétől, arról, hogy a rossz jót hozhat – igazán csakis Mandeville soraival lehet leírni: „…s több pénzt csikarnak egyre még; / s hogy rossz ügyet védjenek, / úgy vizsgálnak törvényeket, / mint boltot, házat betörő: / legjobban át hol törhető […] / Államukban virult az élet, / naggyá tette – a bűn s a vétek! / És az erény, mely a csalást jól / elleste a politikától, / általa megbarátkozott / a bűnnel, és ez hozta, hogy / a legrosszabb sem élt hiába: / tett valamit a köz javára. / Így volt erős az állam…”[2]

Ezek a férfiak, akik mindent meghágtak, minden tabut megtörtek, mivel személyiségük eredetileg sem volt, gyurmaként formálható alanyok. Láttuk többször, hogyan mentek át bámulatos átalakulásokon. És nem más, ez a most véget ért jó húszesztendős történelmi korszak tette őket ilyenné, az alatt az idő alatt vették fel a mostani alakot, melyben szebbek éppen nem lettek, de lepkékből bábok igen. Pedig jóra fogékonynak születtek, ahogy bárki közülünk.

Az elmúlthúszév apologétáinak és kritikusainak vitájában el nem merülve jegyzem azért meg, az igazság kedvéért csupán, hogy az elmúlthúszév sok jót is hozott (alkotmányosságot, kiépült piacgazdaságot, horgonyvetést a jó kikötőben, Európát, nyugati életvilágot), de általános züllöttsége elhozta nekünk a nemzeti együttműködést is. A Fidesz embereit tehát, a Kádár-korban eltöltött fogékony gyermekévei mellett, az elmúlthúszév formálta ilyenné. Újból és újból felkapom a fejem a Fidesz sztenderd érvelésére, ami hosszú évek óta mindig zeng, ha rajtakapják őket bármi csínyen: Na de hát, hiszen ha a kommunisták is ugyanezt tették, akkor nekünk ne lenne szabad? Az egyenlő fegyverek elve szerint kötelező is, sőt nekünk jóval többet szabad!

Amikor az eljátszott esélyekről, a köztársaság bukásának okairól beszélek, nem hagyhatom szó nélkül a politikai osztály összetételét és gettósodását. A civilizált világban alig találunk olyan országot, amelynek politikai osztálya ilyen kevéssé lenne mobil. Aki közülük intellektuálisan, és, ami ettől rendszerint elválaszthatatlan, morálisan számított, ha nem költözött ki a temetőbe, régen hátat fordított ennek az egésznek (Ördög a ti vezéretek!), vagy a margón áll. A gyerekek pedig már az iskolában megtanulják Viola nénitől, hogy a politika bűnös dolog, rendes ember ilyesmivel nem foglalkozik, azt ráhagyjuk a bűnözőkre.

Sokat írtam a politikai korrupcióról, melynek szerintem csak látható felszíni része, bűzös és nedvedző fekélye a kampány- és pártfinanszírozás, míg a rothadás a mélyben egyre csak munkál. Vitapartnereim mégis rendre felhívják a figyelmemet arra, hogy vérengző kardfogú tigriseket vizionálok oda, ahol sajtdarabkát majszoló óvatos és iszkoló kisegereket kellene látnom, a tételek meg a bagatell kategóriájába tartoznak. Ámbár az összegszerűségről magáról megkérdezhetnénk a faluszéli hullott vakolatú kicsiny házak lakóit és az áldozatos munkát végző önkéntes szociális segítőket. (Tízmilliárd forintból éppen ötvenmillió lekváros buktát lehet venni.) De egyszerűen szólva: nem így van. Lehet, hogy ez a bűncselekményből származó, kampányonként a nép és a bűnüldöző szervek (!) orra elől ellopott körülbelül tízmilliárd nem olyan sok pénz, mint amilyen soknak látom, és még akkor sem, ha ennek többszöröse is eltűnt a választások idején kézen-közön súrlódási veszteségként, hiszen a nejlonzacskókban vitt bankjegykötegekbe, aki csak tehette, belenyúlt. Jól tudom, a demokrácia pénzbe kerül, és ha legális forrásból származna ez az összeg, az is a nemzeti vagyont apasztaná, nyilván. Nem ez a probléma, persze hogy nem. Hanem a politikai osztály morális elesettségének következményein túl az például, hogy a felelőtlen költségvetési politika és a politikai korrupció között, ha nem tévedek, erős a korreláció. Mert a korrupt vezető is ragaszkodik ahhoz, hogy ő azért valahol mégis rendes ember, nem csak a saját zsebét tömi meg, de ezenközben gondol másokra is, szívesen oszt a nincsből.

Fáj a cigánynak a gádzsó, és fáj a magyarnak a cigány. Amíg részvétlenül tűröm a nyomort, az szenvedést okoz nekem is, nem csak a nyomort elszenvedőnek. A nyomor fekete luk, magához rántja körülötte a szűkebb és a tágabb környezetét. Egy önbizalmában megfogyatkozott nemzeti közösség keserű haragjának majd minden nyilát a sors és általa is űzött szegény romákra zúdítja. Mit várunk a külvilágtól, ha a szívünket nem indítja meg még az erőszakos gyerekhalál sem? Ne számítsunk együttérzésre magunk sem addig, amíg részvétlenek vagyunk nemcsak úgy általában minden szenvedővel, de a cigánygyilkosságok személyes áldozataival is, pedig láttuk, és akár mindennap újból megnézhetjük arcukat. A gyilkosok perét, hiába például Vágvölgyi B. András megrázó beszámolói, csak a közöny kíséri. Csak a részvétlen szél zúg idekint.

A haza, megjegyzem egyebek mellett, nem derülhet fényre addig sem, amíg eltűri, hogy a politikai önzés az újból és újból varasodó Trianon-sebet ábrándos és fájdalmas tekintetet magára öltve, maró sóval lágyan simogatja.

És soha ne feledjük az egyik legfontosabbat: vajon mi szól drámaiabb hangon elbukott köztársaságunk morális elesettségéről, mint az állambiztonság iratainak, tisztjeinek és ügynökeinek szégyenteljes jogállami karrierje? Ez szétrágott és -rohasztott mindent, amihez csak hozzáért.

Kant elgondolása szerint olyan alkotmányt kellene egyszer létrehozni, amelyben ördögök angyalokként viselkednek, „hogy noha egyéni hajlamaik mind a többiek ellen irányulnak, azok mégis kiegyensúlyozzák egymást, s ekként, ami nyilvános viselkedésüket illeti, úgy fessen az eredmény, mintha semmi gonosz érzület sem volna bennük”.[3]

Ha volt eredendő bűne a harmadik Magyar Köztársaságnak, ez talán csak abban állt, hogy nem tanította, illetve nem kényszerítette az ördögöket az angyalok viselkedésére.

Büntetése, szerintem, nem arányos. Bűneink ellenére jobbat érdemelnénk.

MAGYARORSZÁG TÖRTÉNELMI KORSZAKHATÁRON

Hosszú évtizedek óta vigasztalom magam Robert Musil A tulajdonságok nélküli emberének egyik, a nagy művet összegző mondatával: „Kákániában mindig legfeljebb zseniket hittek ripőknek, de soha, mint másutt, ripőköket zseninek.” Erre ugyan felelheti valaki, hogy ugyan, hol van már – Krúdy szavaival – ez az „elképzelhetetlen monarchia”, hát régen elmerült az időben. Ellenben minden olvasó, avagy csak az utcán nyitott szemmel járó ember tudja, hogy ez nem így van, Karintiától Fiuméig és Marosvásárhelyig a városházák, vasútállomások, a zsinagógák homlokzatán, a szecessziós kapukon és a csatornafedelek tárgyi emlékein túl a mentalitás máig sokat megőrzött Kákániából. A cseh humort hol értik jobban, mint Budapesten, Beregszászon vagy Kolozsvárott?

Itt most egy ripők állam állomásozik, melynek kormányzása minden részletében szélhámosság. Alkotmányos nemzetként alkotmányon kívüli provizóriumban élünk, amely csak annyiban különbözik Schmerling provizóriumától, hogy anyanyelve magyar, saját pénzünkön nyom el minket.

LEZÁRNI A SZÁZESZTENDŐS PERLEKEDÉST[4]

Európában a szociáldemokrácia és a kereszténydemokrácia közötti vita valami egészen másról szól, mint a mi százéves, máig lezáratlan marakodásunk a semmi felett.

A történelmi jobboldal számára a Fidesz alsó hangon is hiteltelen. A Fidesz számára a hagyományos jobboldal kellemetlen kolonc. A Fidesz számára a létező baloldal megsemmisítendő ellenség. A művelt magyar jobboldal és a művelt baloldal számára, ne vonjuk kétségbe, hogy mindkét társadalmi csoport létezik, ez a most létező Fidesz-hatalom a viszolyogtató parvenü uralmát jelenti.

Magyarország korszakhatárhoz érkezett, állunk egy sötét teremben, ahova bezártuk magunkat, az oxigén fogy, és mindenfelé csukott ajtók. Viszont a szabály úgy szól, hogy csak egy kilincset nyomhatunk le. Ha rossz kilincshez nyúlunk, marad a légszomj.

Nem az országot, csak a köztársaságot kell újraalapítani. Ám ez a feladat e pillanatban szinte reménytelennek látszik. Lenne hát okunk a honleány- és honfibúra. Bármerre tekintünk is, árulás és közöny mindenütt, mindenekelőtt a fentebb már bemutatott tudatlanság árulása, és a közönség bénító közönye. Halkan szólal meg és erőtlenül az erényes közbeszéd, és csak szerény hatású közlönyök oldalain, ez a hang megbízható mérések szerint ma nagyjából a választójogosult közönség két-három százalékát éri el. Mégis, valahogy napról napra érezhetőbb ebben a regiszterben a reménytelenség hamissága. Van remény. A két százalék is befolyás, volt rá példa, ripőköt buktatott.

Ez az ország az utolsó esély után mindig kapott még azutánit. A nemzet süllyed, de nem süllyed el. Ezúttal senki nem kívánja vesztünket.

A NER a lelkekben már megbukott, de úgy nézett ki mostanáig, hogy vele szemben egy ugyancsak bukott ellenzék áll. A magyar politika a valósból mintha átjátszotta volna magát a virtuális térbe, ahol a politika tétjévé egyebek mellett a dicsőséges turulokrácia, az ingyen sör/ háromhatvanas kenyér, a 2014-ben megteremtendő zöld munkahelyek, hogy Izrael el akarja nyelni Magyarországot, meg a cigány bűnözés került.

Magyarország független ország, amely felel önmagáért.

Jól tudom, hogy a politikai osztály olyan, amilyen, és alkotmányos viszonyok között egészében nem váltható le. De talán megváltoztatható. A gyorsuló spirálba forduló, mindenre kiterjedő romlás nem sorsszerű. Elég sok emberrel találkozom. Ha csak a személyes ismeretségeimre tekintek is, az egyetemeken a jogvédők, például az EKINT, a Helsinki, a TASZ, az ELTE, a miskolci, a pécsi egyetem, a Corvinus környékén található ifjú hölgyek és urak tucatjait ismerem, akik felkészültek egy vagy több közhatalmi feladatra, és – noha erről még maguk sem tudnak – séróból elvezetnének egy olyan kisebb országot, mint ez. Igaz, nincsen mögöttük párt, pedig enélkül nem megy, és úgy tűnt mostanáig, ez a hiány nem lesz pótolható. A Lehet Mástól én személy szerint sokkal többet vártam, de nagy érdeme, hogy létével bizonyítja, nemcsak szükséges, lehetséges is új szerepekre új embereket, arcokat találni még a magyar politikában is. Legújabban a Milla és a Szolidaritás komolyabb esély a politika tartalmi és személyi újraszervezésére, arra, hogy visszatérve a valós térbe dolgozni kezdjünk. Mindez talán megmozdíthatja a hagyományos baloldalt és a hagyományos jobboldalt is.

Bizonyos, hogy Magyarország Alkotmányát csak az alkotmányos jobboldal az alkotmányos baloldallal együtt állíthatja helyre. E nyilvánvaló tényen érdemes elgondolkodnunk. Minél mélyebb a válság, minél fenyegetőbb a katasztrofális kifejlet, annál több az esély a radikális megújulásra, akár még a legpusztítóbb százéves nemzeti téboly meghaladására is. Természetesen a Szent István-i Magyarország és a polgári radikálisoktól a magyar szociáldemokratákig és azon túl terjeszkedő Modern Magyarország megegyezésére gondolok. Ez a megegyezés természetesen, hiszen ez nem változtatható adottság, ma csak a köztársaságban történhet meg.

Szőcs Gézának talán jó egy hónappal ezelőtt volt egy mondata, amelyre felkaptam a fejem. A szétdúlatás állapotában lévő Kossuth tér ügyében megszólalva, mintegy mellékesen említette, hogy végtére ugyanazon a téren ott állhatna Károlyi Mihály meg Tisza István szobra is. Miért is ne? Az odavetett mondat komolyan megindított. Károlyi és Tisza egymást gáncsolva, béklyózva, gyűlölve ugyanabban a pörben tanúskodott. Vívták véres kardpárbajukat. Szóban is. Mindketten erényes politikusok voltak, azaz mindketten Magyarországot akarták megmenteni, mindketten sikertelenül. Mára mindketten az ellentétes politikai közösség céltáblái. A baloldalon Tisza ma is a vad geszti bolond, és ha Károlyi alakjáról lehántjuk a gonosz rágalmakat – mindenekelőtt, hogy a legsúlyosabbat említsem, amely szerint a harcoló országot elárulta az ellenségnek –, ott marad legalábbis az, hogy néhány évre, persze önzetlenül, hittől vezérelve, de szoros kapcsolatokat ápolt a Sztálin uralta Szovjetunióval. Ha magyarázza is ezt a vonzás kétségtelen erőssége, amelynek rajta kívül még sok kiváló ember nem tudott ellenállni, ám ennek a vonzásnak a politikai tekintetben is példás életművű Camus mellett Károlyi Mihály baloldali magyar barátai közül is többen, erkölcsi szilárdsággal, ellentartottak. Azután, igen, szakított. Jó lenne, ha ez a „szobrot ugyanott mindkettőjüknek” javaslat nem hisztériát váltana ki, hanem elgondolkodnánk azon, hogy a kölcsönös eltűrés határai, identitásunk megőrzésével, meddig tolhatók ki. Érzésem szerint éppen idáig. Ha lenne megegyezés, az demonstrálná, hogy ugyanannak a nemzeti politikai közösségnek vagyunk tagjai.

Önfeladás nélkül tehát az alapkérdésekben azon a történelmi megegyezésen kellene túl lennünk, amit megalakulásakor a Fidesz is ígért. Hogy, mert nem akarjuk tönkretenni a hazánkat, nem vagyunk többé ellenségek.

Van még kis idő.

(Zármondat: Mondom a bizakodót, de közben tudom, a bőrömön érzem, majdnem bizonyos, mint már annyiszor, hiába, eljátsszuk ezt az esélyt is.)

(2012)

MIÉRT NE LOPJUNK?[5]

Megindulni látszik végre-valahára a vita a magyarországi korrupció elviselhetetlenségéről. Az sem baj, hiszen az igazság csak a vitában mutatja meg magát, hogy akadnak olyanok, akik nem elhanyagolható eszességgel tagadják, hogy gondjaink gyökerénél a korrupciót is ott találjuk, sőt – talán káprázik a szemem – mintha azt is állítanák, kell egy kis korrupció a jó emésztéshez, hiszen magyar adja a magyarnak,[6] a módosabb a szegényebbnek. Érdekes hely lett a mi hazánk, és ezzel még keveset is mondtunk. Ez az írás mindazonáltal fordít egyet a nézőponton. Noha azt is nagyon fontosnak tartom, itt nem a korrupció elleni küzdelem eszközeit nézem,[7] hanem azt az egyént, aki el is utasíthatja a korrupciót, és a környezetében sem szenvedheti.[8] Vajon mi igazolja az ő cselekedetét? Azt is előrebocsátom, hogy az írásom címében megfogalmazott kérdésre adható válasz húsz éve még egyszerű volt, ma pedig komoly indoklásra szorul. A züllöttség ugyanis természetes közegünk lett megint.

Van itt egy kultúra, mely virul. Képviselői szerint ne legyünk saját zsebünk ellenségei! Aki nem lop, hülye balfácán, övéi megrövidítője: érthetetlen, zavart személyiség. Nem csupán saját családja boldogulását nehezíti, de másokat, jól evő, jól ivó, jól alvó, egészséges, szeretteiről és szeretőiről gondoskodó, kedélyes és tekintélyesen pocakos vagy kisportolt, de mindenképpen jól ápolt ép test, ép lélek férfiakat, hasonló asszonyokat, sőt a közjóért fáradozó, tekintélynek örvendő szervezeteket akadályoz nemes tevékenységükben. Megtöri a tiszteletre méltó tradíciót, felszakítja a társadalom eleven szövetét, akadályozza az Alkotmányban is részletezett közfunkciók ellátását: például a demokratikus pártok működését is, ezáltal a közakarat kifejezését és demokratikus formálását. Mert ha nincsen szerzés, nincsen működés sem, korrupció, lopás nélkül leállhatnak az intézmények, a gazdaság és minden: nem lenne se visszaesés, se növekedés, de még stagnálás sem, mert itt, „mondjuk meg, ahogy van, Krisztus koporsóját sem őrizték ingyen”. Nemrégiben kaptam szemrehányást én is jócskán, többet nyilvánosan is, éppen ebben a hangfekvésben, miután, ha megakadályozni már nem tudtam, legalább, némi zajt keltve, faképnél hagytam a közvagyon prédálását. Vegyem már tudomásul, hol élek, mert különben kizárom magam a jó szándékú emberek egyeztetett érdekeket kölcsönösen tiszteletben tartó közösségeiből.

(Bűn az élet) Nem most kezdődött, és még csak nem is a kapitalizmussal. Noha a tolvajokat olykor akasztották, a hatalom birtokában lopni soha nem volt szégyen, sőt az emberiség történetében korábban is dicső cselekedetnek tartották. Akárcsak manapság. A gyilkolás, valamint a besúgatás[9] mellett a lopás nemcsak a személyes boldogulás, a hatalom lehetséges záloga, de egyúttal talán a legtiszteletreméltóbb, az utókor csodálatára számot tartó tevékenység is. Nézzük csak meg a köztéri szobrokat általában, különösen pedig a büszke nemzetek történelmi panteonjait, pár hóbortos költőt, zenészt leszámítva, ott felkent gyilkosokat, besúgórendszerek üzemeltetőit és – kitüntetett tisztelet övezte – rablókat, tolvajokat látunk.

Az élet persze veszélyes, bárkit elüthet a hajókötél, a hóhér vasa vagy a trolibusz, de kevés körültekintéssel biztosítható, hogy bent lenni az okosban kevesebb kockázattal járjon, mint kimaradni belőle, feltéve, hogy nem húzunk ujjat akárkivel és különösen az akárki fölöttes üzletbarátjával, a rendes ember ugyanis csak a nálánál gyengébbtől lop, és csak olyasmit, amire a nála hatalmasabb nem vetett szemet. És mi van gyengébb és védtelenebb, mint a közvagyon, kérdezhetnők, különösen, ha véletlenül éppen nálunk van a kasszakulcs. Persze oda kell figyelni, még a tekintélyes embernek is, néha bizony ő sem tett mást, mint a többi derék ember, csak lopott, aztán mégis ráfogják, hogy gátlástalan tolvaj. Aki viszont ügyel, meg van egy kis szerencséje, nem csupán a nép támogatását, a jobb társaság tiszteletét is élvezheti. Az egyik klubtag jótékonykodik, a másik kitüntetéshalmozó díszelnök, de szinte mindnyájukat látványos tisztelet övezi, hatalmuk miatt, okkal, féljük is őket. Kapcsolatra és a mohóságban mértékletességre van szükség. Az ész persze sehol nem hátrány, de nem kell nagyon eszesnek vagy előkelőnek lenni, a vagyon szabaddá, széppé, okossá tesz. Csakhogy miféle ez a szabadság és szépség? Nevezhetnénk egyszerűen és parlagian posztkommunista szépségnek, mert a hazai korrupcióból sajnos hiányzik a stíl, nincsen neki esztétikai húzása. Úgy viszik Tesco-táskában a sok milliót, mint a zacskós tejet és a parizervéget. És zacskóstej-, parizervég-házak épülnek belőle, melyek falait hasonlóan nemes anyagokból gyártott installációk, csendéletek díszítik. Mindazonáltal a születési előjogok múltán is, még ez a mai tolvajlás is alapvetően exkluzív műfaj maradt. Bármennyire sajnálatos, nem szabad mindenkinek lopni, mert ha ezt megengednénk, a tolvajlás civilizációja, erőforráshiány miatt, nem volna tovább fenntartható. Nem elég tehát a lopás normáit betartatni, ez nem a demokratikus pálya, nekik maguknak is be kell látniuk, hogy – egyszerűen és érthetően fogalmazva – a szegényeknek nem szabad lopniuk. Igaz, elég gyakran próbálkoznak, de ugyanilyen gyakran rajta is vesztenek.

A helyes-e lopni? kérdésre mindazonáltal nehéz a válasz. A nyelv logikája szerint például lopni nem illik, mert lopva, titokban, azaz illetlenül tesszük, de az új és friss demokráciák ezen túlléptek, sőt vannak jobb társaságok, ahova a nem tolvajok – talán rossz illatuk okán – be sem juthatnak, akárhogy igyekeznének. Azzal végképp nem bonyolítom a kérdést, hogy igazolható-e, ha azért lopunk, mert éhesek vagyunk, ha a szegény lopja meg a gazdagot, hiszen sokkal biztonságosabb, de elegánsabb is, ha a szegényt lopja meg a gazdag. Egyébként itt most csak a közösség vagyonának, a közjószágok dézsmálását nézem, amivel pedig mindig a szegényeket rövidítik meg.

Mégis annak okát szeretném megmutatni, hogy a közvagyont (az államot) meglopni, nem másért, morális okból helyteleníthető. Az elmés olvasó az eddigiekből is tudja, a leírt szavaim ellenében, nem célom a tolvajlás dicsérete. A zabrálás, különösen a nálunk elterjedt mohó, kulturálatlan változata rombolja az emberi együttélést, tönkreteszi hazánkat. Szent és kegyes királyaink törvényei nem bántak kesztyűs kézzel a tolvajokkal. Tudták, és mi is felismerhetjük, miért ez a keresztényi könyörületességgel kissé nehézkesen magyarázható szigor.

Az államot belülről rágó korrupció olyan – most költői leszek – ős patkány terjesztette kór, mely nem egyszerűen undort kelt, hanem elpusztít maga körül mindent.

Nemcsak a korrupció kulturális háttere, sorsszerűsége vitatott, az ellene folytatandó harcnak jórészt bizonytalanok a kognitív előfeltételei is.

(A korrupcióról szóló beszéd morális és elméleti kiindulópontjai tévesek) Három felfogást szeretnék röviden bírálni. Sok tollforgató, tudós elme látszólag mentegeti a korrupciót, de szeretném leszögezni, szövegeiket olvasva nem arra gondolok, hogy netán ők is bejáratosak a hazai előkelők nagyon neobarokk szalonjaiba, és ott barátokra, patrónusokra leltek, hanem arra, hogy nem látják, ami kiüti szinte a szemünket: itt, akár kitör a szegénylázadás, akár nem; ha nem szedjük össze magunkat, minden szétrohad pillanatokon belül. Vannak komoly megszólalások, például Mihályi Péteré, mellyel érdemes vitatkozni: „A korrupció érzékelhető mértékű csökkentése kívánatos lenne, de itt és most ez nincs a tíz legsürgősebb, megvalósítható és megvalósítandó feladat között.” Szerintem ez tévedés. A köztársaság jövője a tét. Másodszor a tolvajlást elítélő írások fősodrával, melyek indulata közel van az enyémhez, ugyancsak nem értek egyet, mert a látszólag radikális tisztaságvágy lefegyverez. Végül egy elterjedt és balliberális tekintélyek által hirdetett hiedelmet próbálok cáfolni, amely kétségbe vonja az állammal szemben (és az állam által) megfogalmazott morális igények létjogosultságát.

(Az első tévedés: nyomorunk gyökere) A korrupció hangoskodó elítélése mögött valójában a kapitalizmussal szembeni harag szólal meg – állítja Mihályi Péter, pedig szerinte ezt az árat meg kell fizetnünk, ha innovációt akarunk.[10] Persze amennyire igaz, hogy a piacgazdaság – azaz a „kapitalizmus” – a műszaki-technológiai innováció feltétele, ugyanannyira kézenfekvő, ezt, azt hiszem, Mihályi is így gondolja, hogy a korrupció pedig gyilkolja az innovációt. A korrupció eredményeképpen létrejött termék minősége, lett légyen az valamely csatorna árka, televíziós produkció, vasúti információs tábla vagy tudományos mű – az eltulajdonított közpénz mennyiségétől valószínűleg függetlenül – rendszerint borzalmas.

Ahogy Bojár Gábor írja: „A vevő az, akitől a pénzt kapjuk, az ő igényeit tanuljuk meg kiszolgálni. Ha a vevőt korrumpálni lehet, akkor ennek módját fogjuk megtanulni, mert ezen múlik a siker. Ez is egy know-how, tudni kell, kit érdemes, mikor, mennyivel korrumpálni, és aki ezt jobban eltanulja, az a nyertes. Csak ebből nem lesz versenyképes termék.”[11] Ha tehát semmi mást, csak innovációt akarunk, akkor sem tűrhetjük meg a korrupciót. Csakhogy nem ez a probléma magva. Komoly félreértés a korrupciót a gazdaság problémájaként kezelni. Mihályi Péter szerint például a kampányfinanszírozásra elköltött, illegálisan megszerzett milliárdok a nemzetgazdaság egyéb tételeihez mérve bagatell összegek, és ezzel a probléma számára szinte elhanyagolhatóvá válik. Ez egyrészt módszertanilag is hibás, mert ha a nagy pártok nagyjából elköltik a törvényes összeg tízszeresét, az nem azt jelenti, hogy pusztán ennyi pénzt loptak ki valakik a gazdaságból. Hiszen ahol nincs ügyvitel, nincs könyvelés, nincs átláthatóság, ott mindenki belenyúl a szatyorba. Nehéz lenne megbecsülni, talán csak a jóisten mondhatná meg, hogy ennek a rendszernek mennyi a közvetlen társadalmi költsége. A közvetlen költség viszont, legyen bármekkora, tényleg elenyésző, ha azt az okozott társadalmi kárhoz mérjük. A csekély kártételből az következne, hogy ha a skandináv vagy angol politikusokat drágábban lehet megvásárolni, mint a magyarokat, ami elég valószínű, akkor nálunk jobb a korrupciós helyzet, mert kevesebbe került. Pedig nem, éppen ellenkezőleg.

A korrupció nemcsak a piacgazdaságnak, hanem a pártokra épülő demokratikus szerkezetnek is elkerülhetetlenül szerves eleme, mondják, írják. A jó képviselő sok mindent elintéz a választókörzetének, ami túlságosan hasonlít a korrupcióhoz. Ez szerintem tévedés. A jogállami deliberációban olyan vetélkedő ügyekben döntünk, melyek racionálisan alig vagy egyáltalában nem eldönthetőek. Nemcsak az bizonytalan, hogy vajon a madarak nyugalma, a pillangók, a békák élettere vagy a szélenergia hasznosítása, illetve az útépítés a fontosabb-e, hanem az is, hogy a fővárosban vagy a Csereháton váljanak végre járhatóvá az utak. Talán nem egyszerűsítem le a problémát, ha azt mondom, amikor a korlátos erőforrásokért folyó küzdelemben a képviselő városa csatornázásáért küzd, az nem korrupció, ha viszont rajta van a helyi dohánygyár fizetési listáján, az igen.

Úgy áll a dolog, hogy a piacgazdaság és a jogállami szerkezet – legalábbis az európai kultúrkörben – egymást ugyan feltételezi, de távolról sem egylényegűek, hanem éppen ellenkezőleg, a kettő viszonyában a jogállam ellensúlya a kapitalista gazdaság működési elveinek.

Nem vitatom, jócskán akad a korrupció elleni felszólalásokban antikapitalista érzület, amely szövegszerűen is kimutatható, de ez, bevallom, kevésbé érdekel, hiszen a kapitalizmust ugyan védendőnek és szükségesnek tartom, de rajongani már nem kell érte. Ami az érzületi antikapitalizmusnál kellemetlenebb, és ami a szabadelvű jogállam híveiben a korrupt párt- és kampányfinanszírozás elleni küzdelemben rossz érzéseket okoz, az az, hogy a korrupt pártelitekkel szembeni ellenszenv természetesen a pártokról is szól, ami persze érthető, és az is, hogy ez a szöveg rendszerint úgy folytatódik, hogy „takarodjanak a korrupt pártok”.[12] Jogállam viszont versengő pártok nélkül nincsen. A pártok korrupciója ellen pedig úgy kell fellépnünk, hogy az ne forduljon pártok elleni retorikába. Ismerve nagyszerű pártjainkat, ez több mint művészet, mégis ezzel próbálkozunk az Eötvös Károly Intézetben.

Innen látszik igazán, hogy súlyos tévedés a korrupcióra itt, most és nálunk közgazdasági problémaként tekinteni. A korrupció ott van nyomorunk gyökerénél.

(A második tévedés: Mindenki szem a láncban?) Nincs erkölcsi értelemben helyes az egész rendszerben. Ezért ne tegyünk egyenlőségjelet az élet által sokszor kikényszerített engedmények követői és a közvagyon nagypályás magánosítói között. Elhiszem, ha nem is vagyok ebben biztos, hogy sem vendéglős, sem villanyszerelő nem létezhet, nem élhet meg kisebb adózási szabályszegések nélkül. Ha a vállalkozónak könyvelője segít életben tartani a céget, és ugyanő a szomszédtól nem követel számlát a konnektor megjavításáért, továbbá az újságíró úgy bt.-zik, hogy tudván tudja, öregkorára nyugdíj nélkül marad… mindez, nézetem szerint, sokkal inkább az életösztön természetes megnyilvánulása, semmint az állam meglopása, ugyanis ennek szisztematikus működtetéséért az állam maga visel felelősséget. Másokkal ellentétben odáig is elmegyek, hogy tartózkodom az erkölcsi ítélettől, ha a kéményseprő és a háziorvos a ténylegesnél valamivel több kéményt, fájós torkot számol el. Ne keverjük össze a túlélés képességét „Hozott szalonnával egérirtást vállal doktor Varsányiné” a közösség (sokszor tervszerű) kifosztásával. Ez annál is fontosabb, mert erős a gyanúm, a rendszert tudatosan alakították ki, hogy a kései Kádár-kor óta úgy működjön az állam és az egyén közötti pénzügyi elszámolás, hogy abból tervszerűen hiányzik alapvetően az, amit erkölcsileg helyesnek mondhatnánk.

(A harmadik és egyúttal legnagyobb tévedés, amely szerint a modern állam és polgára között nincsenek erkölcsi kötelékek) A baloldali liberális értelmiség köreiben különösen népszerűnek számít, és hosszú ideje tartja magát az a sokak által hangoztatott vélekedés, szerintem inkább hiedelem, hogy az államtól szolgáltatásokat, infrastruktúra-működtetést, hatékonyságot követelünk meg, de moralitást nem, és, ugyanezzel a lélegzettel, még nagyobb határozottsággal utasítják el, hogy az állam erkölcsi igényeket fogalmazhatna meg polgáraival szemben.

Van érthető, de persze nem elégséges magyarázata ennek az álláspontnak. Rossz történelmi tapasztalatok alapján is sokan félnek attól, hogy az állam polgárai agyában, szívében matasson, hitvallást követeljen, otthonuk titkait vizslassa, bekukucskáljon akár még a paplanok alá is. Ha ez megesik olykor, az valóban az állam perverziója. Az állam egyik legfőbb kötelezettsége a polgárok önrendelkezésének, magánéletének tisztelete. Agyunk, szívünk, testünk a sajátunk; barátunk és szerelmünk, de politikai rokonszenvünk is személyes ügyünk. Nem feladata az államnak az sem, hogy a jó és erényes vagy választékos és finom személyes életről prédikáljon. Ez a mi dolgunk, nem másé. Az alkotmány az, amely ezeken a pontokon leereszti a sorompót.

Ám ha nincs a társadalomban erős együvétartozás, nincs erkölcsi alap a becsületes közéletre sem. Korábban a vérségi kapcsolat hiedelme, majd a kulturális nemzet attribútumai cementezték össze az európai társadalmakat. Aztán ezt nem felülírva, de kiegészítve követte a minden állampolgár egyenlőségének elve. Mára sem szűnt meg a közös nyelv, a himnusz, a nemzeti irodalom, a megélt történelem, a kultúra együtt tartó ereje, ám ezeket újabb elemekkel kellett kiegészíteni, hiszen az állampolgári egyenlőség nem tekint arra, hogy kit szült japán vagy perui anya. A demokratikus alkotmányokban, tekintet nélkül etnikai vagy bármilyen egyéb identitására, mindenki egyenlő. Az alkotmány pedig természete szerint teljes egész, nem töredezett, és emiatt is maga az alkotmány válik a társadalmi azonosság gravitációs központjává. Az alkotmányra úgy tekint a modern alkotmányjog ma talán legnépszerűbb irányzata és a magyar Alkotmánybíróság is, mint erkölcsi elvek foglalatára, mely elvek átszövik a jogok és kötelezettségek hálózatait.

Jellemző és tanulságos nemzetközi példa erre Clinton elnöki nyilatkozata, amellyel az Egyesült Államok elektronikus információszabadság-törvényét üdvözölte: „Hazánk a nyilvánosság és elszámoltathatóság demokratikus elvein épült fel, és az elmúlt harminc évben az információszabadság-törvény segítette ezen elvek érvényre jutását. Most az elektronikus információszabadság-törvény újrakovácsolja ezt a fontos, az Egyesült Államok kormányát az amerikai néphez kötő láncszemet.”[13] A mi Alkotmánybíróságunk egyik korai határozatában pedig arról értekezett, hogy a jogállam azáltal valósul meg, hogy az alkotmány valóban és feltétlenül hatályosul. Hogy nem csupán a jogszabályoknak és az állami szervek működésének kell szigorú összhangban lenniük az alkotmánnyal, hanem az alkotmány fogalmi kultúrájának és értékrendjének át kell hatnia az egész társadalmat.[14] Az ilyen államban az alkotmány közbeiktatásával erős erkölcsi kötelékek fűzik a polgárokat egymáshoz és az államot a polgárhoz. Ez a kötelék, vagy ha tetszik, a társadalmi szerződés maga zárja el az utakat a korrupcióhoz. Nem terhelem az olvasót ennek szövegszerű bemutatásával. Léhaság és unalmas is lenne az alkotmányból erre az alkotmányos textus bizonyítékait elővenni, enélkül is kijelenthetjük, hogy a polgárnak az alkotmány parancsára nincsen erkölcsi joga meglopnia a közösséget.

Nem szabad tehát lopni, még akkor sem, ha nem vesztünk rajta. És ha van nálunk nádpálca, kötelességünk, akár személyes kockázatot is vállalva, ráütni a tolvajok kezére. Csak mert alkotmányos államban élünk.

(2010)

I. FEJEZET
TULAJDONSÁGOK NÉLKÜL?

LEHET-E TULAJDONSÁGOK NÉLKÜL?

Avagy Ulrich lenne korunk hőse?

A tulajdonságok nélküli ember, Musil regényhőse nem szereti a filozófusokat. Az emberiség nagy erőszaktevőinek tartja őket, akik – mivel nem áll rendelkezésükre hadsereg – a világot rendszerbe kényszerítik. A metafizikus világmagyarázatokkal szembeni ellenszenvéből következően Ulrich arra sem vállalkozik, hogy a társadalomról, melyben él, ítéletet mondjon.

De hát ki ő? – Milyen ember Ulrich – mit jelent tulajdonságok nélkülisége? Miért vesz részt a párhuzam akcióban? Ha pedig részt vesz – miért nem hisz benne? Más-e Ulrichhal a párhuzam akció, mint amilyen lenne nélküle? Hozzátartozik-e a korhoz, melyben él?

Különbékét kötött-e a világgal? Nem jó a kérdés – a különbékéhez előbb össze kellett volna vesznie a világgal. Ulrich már ezt sem tette meg. Ő a nem azonosuló, de részt vevő ember. Benne él a világ történéseiben anélkül, hogy személyiségét odaadná a történéseknek. Mindazonáltal komolyan gondolja a világot. A századforduló táji bécsi társadalomban nagy dolgok vannak készülőben. Itt zsibong az egész 20. század: béke- és háborúvágy, faji tisztaság-gondolat és szocializmus, liberalizmus és antiszemitizmus, a Tett kultusza és a nem tevésé; és ami a legmeghökkentőbb: gyakran ugyanazokban a szívekben. A társadalom a tulajdonságok hosszú, de korántsem határtalan katalógusát nyújtja Ulrichnak. Ő azonban a szokásos és bevett értelmiségi magatartásformákkal szakítva megtagadja a választ. Olyannyira, hogy e katalógus elutasításának választását is elutasítja.

Mint üveglapon a fény, látszólag akadálytalanul áthatol rajta minden a tulajdonságok világából. De hatással van – tetteiben, pontosabban tétlenségeiben alig követhetően lényegülnek, pontosabban lényegtelenülnek mások tulajdonságai. Ulrich óvatos ember. De óvatossága nem gyengeségből fakad. Artista módjára egyensúlyoz egy szál kötélen a Kint és a Bent szakadéka fölött. Felbontja a zárójeleket anélkül, hogy kilépne belőlük. Önszeretetének és izmos testének bástyája mögül őrzi a tulajdonságok hullámai között tulajdonságát, a lehetséges embert, az ember lehetségességét. Mit jelent az ő esetében az ember lehetségessége? A tulajdonságok nélküliség jelenthet-e tényleges emberséget? Vagy Ulrich csupán az emberiség eszméje, a két lábon járó elvontság, amibe csak Musil páratlan írói ereje volt képes valamelyes életet lehelni? Nem hiszem. Krúdy Gyula magyar író, néhány száz kilométerre keletre a regény megírásának és történésének helyétől, ezt az államot egy helyen elképzelhetetlen monarchiának nevezte. Figyelemre méltó meghatározás. Nem lehetetlen vagy képtelen monarchia, aminek oly sokan tekintették, hanem elképzelhetetlen. „Milyen megalázó és elbizonytalanító, hogy mások kivételesnek és nemlétezőnek látják azt, amit én mindenütt szükségképpen megtörténőnek látok” – panaszkodik Kafka. Ulrich, Josef K. cégvezető, Szindbád nem kitalált hősök; mindannyian egy elképzelhetetlen társadalom elképzelhetetlen – nem képzelt, hanem valóságos hősei. A tulajdonságok nélküliségnek is van realitása; egy különös történelmi konstellációhoz kötődik.

Ulrich kétségkívül egyszerűbb – bár korántsem könnyebb – helyzetben lenne akkor, ha azzal a társadalommal kapcsolatban, melyben élnie adatott, értelmesnek és egyénileg hitelesnek érezhetné a választást az állami hatalommal való szembeszegülés és az azzal való együttműködés között. Ilyen korban Ulrich is arra kényszerülne, hogy tulajdonságokat fejlesszen ki magában, s aztán vérmérsékletéből, jelleméből, intelligenciájából, társadalmi helyzetéből következően, eszméinek megvalósításával a hatalom sáncain belül vagy azon kívül kísérletezzen. Neki azonban egy olyan kor és egy olyan állam jutott, ahol a politikai hatalom tehetetlensége eleve kizárja az együttműködés lehetőségét. Arról nem is beszélve, hogy itt egy Stumm von Bordwehr vezérkari tábornok is így beszél: „Forradalmi nézetek?… azt kell mondanom, hogy a magam részéről korántsem vagyok a forradalmas dolgok ellensége! Természetesen úgy értem, amennyiben nem vezetnek tényleges forradalomhoz! Gyakran tömérdek idealizmus van az ilyesmiben… a haza egészének Összefogását célzó akciónak nincs joga építő szándékú erőket kizárni soraiból, bármilyen formában jelentkezzenek is!”

Minden állami szervezet és minden politikai mozgalom egyik legfőbb törekvése, hogy erőt, büszkeséget, önállóságot, hatalmat mutasson; alkotóelemeit valamiféle egységgé forrassza, vonzóerejét növelje.

Az elképzelhetetlen monarchia vonzereje, úgy tűnik, egy negatív tulajdonsághoz kötődik. Szakszerűtlenebb, következetlenebb, enyhébb alávetettségi viszonyokat hoz létre, mint riválisai. Nem olyan elviselhetetlen elnyomott és kiszolgáltatott lengyelnek, ukránnak, délszlávnak vagy zsidónak lenni itt, mint Oroszországban, Németországban vagy a Török Birodalomban. A cseheknek is kevesebb félnivalójuk van Ferenc Józseftől, mint amennyi lenne Vilmostól. Ugyancsak kellemesebb gondolkodó emberfőnek lenni Bécsben, mint az európai nagyvárosok többségében. Ez az állam – hogy gyengeségből vagy más okból, itt egyremegy – polgárai részére, a nagyvárosokban (különösen Bécsben) lakályos szellemi körülményeket engedélyez. Egy olyan társadalomban pedig mégiscsak lehet élni valahogy, ahol bár a zsenit gyakran nézik fajankónak, de legalább a fajankót nem szokták zseninek nézni.

Ez az állami bürokrácia tehát, nem utolsósorban homályos kontúrjai, gyámoltalansága és haszontalansága miatt, bír némi vonzerővel. Ulrich részvételében a legmagasabb helyekről sugallt párhuzam akcióban egyáltalán nem lát erkölcsi problémát. Szerencséje van. Ott lehet – már amennyire a tulajdonságok nélküli ember ott lehet bárhol is –, ahol a hatalom birtokosai kifundálják kicsinyesen nagyratörő terveiket. És anélkül, hogy önmagával haragban kéne lennie; a párhuzam akció vezérkarában Ulrich tiszteletreméltóan okos és szeretetreméltóan művelt államférfiakkal és államasszonyokkal is találkozik.

De akárhol van is Ulrich, mindig más, mint a körülötte levők. Mássága azonban teljességgel megfoghatatlan. A másnak levést mindig csak valamivel szembeni eltérésnek tudjuk értelmezni: a társadalom erkölcsi felfogásának a kéjgyilkos Moosbrugger más. Moosbruggernek a társadalom, az osztrák állampatriotizmusnak a szláv nacionalizmus, a szláv nacionalizmusnak az osztrák állameszme az elviselhetetlen más. Ulrich azonban másképpen más. A liberálisok, az életfilozófiák hívei, a szocialisták vagy a Moosbruggerek között egyformán idegen marad. Eltérőségének nincs címkéje, mert nem talál magának vezérlő eszmét. Innen egyenesen következhetne az is, hogy Ulrich vonuljon ki a társadalomból. Ő azonban egyelőre nem ezt választja. Minden gesztusával az eltérőség jogait hirdeti. Ez volna Ulrich csendes forradalma.

Stumm von Bordwehr egyik éleselméjű megjegyzésével Arnheim bárót egyetemes specialistának nevezi – hozzátéve, hogy ez korunk zsenijének alapvető tulajdonsága. Majd hirtelen Ulrichhoz fordul: „Te is ilyesfajta egyetemes specialista vagy.” Valóban! Noha keresve is nehéz két ennyire különböző jellemet és erkölcsöt találni, Ulrich és Arnheim gondolkodásmódjának erővonalai némi hasonlatosságot mutatnak.

A dúsgazdag, művelt iparbáró és hadigyáros Arnheim esetében az egyetemes specialistaság az Egész Világ cserepekre és szerepekre hullásának felismerését jelenti, és azt, hogy ez a felismerés szellemi és anyagi tekintetben egyaránt tőkésíthető. Tevékenységének középpontjába most két egyformán fennkölt cél került: megszerezni a gazdag galíciai olajmezőket, és szellemet plántálni a hatalom sáncai közé. Ez a két nagy eszméje teljesen átszövi és meghatározza egész magatartását, így a párhuzam akció nagyasszonya iránt érzett szerelmét is.

Ulrich viszont látva az Egész szétesését, próbálja az elékerülő emberi helyzeteket, jellemeket, kijelentéseket, elmeszikrákat megfigyelni „az érzések nagy rendetlenségében”, mert manapság „az egyiknek ugyanúgy van vagy nincs igaza, mint a másiknak”, így egyáltalán mindent lehetőleg önmagában vizsgálni, és önmagából megítélni. (Ez az, amiért mint szeretetre méltó és nélkülözhetetlenül rossz hazafi szívesen látott vendég a párhuzam akció vezérkarában.) Tágabb kapcsolatokat pedig legfeljebb csak saját gondolkodásának fejlődésében és húga – akit egyben önszeretete megszemélyesítőjének tart – érzelmi életében keres.

Persze a vékony és meg-megszakadó szálon futó cselekményből kiderül, hogy az út, melyre Ulrich lépett, végső soron kudarcokhoz vezet. De ezzel egyáltalán nem mondtunk semmit, mert ugyan mit választhatott volna Ulrich, ami nem vezetett volna végső soron kudarcokhoz?

Ulrich tulajdonságok nélküli mássága végül is egy nyíltan deviáns viselkedésmódba torkollik. Ez a változás azonban semmi esetre sem tekinthető lázadásnak. Ulrich és Agathe a város közepén fekvő hatalmas kertbe vonul vissza, melyet a külvilágtól magas vasráccsal ellátott kerítés választ el. Hosszú, meghitt, kettesben tett magányos sétáik alkalmával egy alkalommal váratlanul a kerítés előtt találják magukat. Előttük a nyüzsgő nagyvárosi tömeg, melyből hirtelen kiválik egy alak, egy arc. Csodálkozva egymásra néznek. Az idegen férfi eltűnik a forgatagban, a testvérek visszahúzódnak.

Az Ulrich és Agathe közötti testvérszerelem képe lényegesen különbözik az ilyen és ehhez hasonló érzések szokásos irodalmi ábrázolásmódjától. Ez a széles folyamként mindent elsodró érzés furcsamód kezdetben majdnem teljesen szenvedélymentes, és végső soron beteljesületlen is. Ulrich most sem lép ki abból a világból, melybe utolsó porcikájáig tartozik.

Miközben ez az Ulrichot és Agathét teljesen átformáló érzés egyfajta előrelépést jelent, egyben annak bizonyítéka, hogy felbillent az a kényes egyensúly, melyet Ulrich egész addigi élete során oly sok erőfeszítéssel létrehozott. Az Ulrich és Agathe közötti testvérszerelem alkalmas forma a világ és Ulrich között létrejött újfajta kapcsolat ábrázolására.

Valami végérvényesen lezárult és valami megőrződött Ulrich életében és gondolkodásában. Ha lehet, még elszántabban ragaszkodik tulajdonságok nélküliségéhez, visszavonhatatlanul lemond viszont a világban való jelenlét, az önérvényesítés lehetőségéről. A párhuzam akciónak, forduljon akár a legmagasztosabb célok irányába, szervezzen akár világbéke-kongresszust, le kell mondania Ulrichról. Döntött: „Hogy ha maradéktalanul az a más akarunk lenni, le kell mondanunk az életünkről, mint valami halálos kaland előtt, hiszen el sem képzelhetjük, hogyan lesz majd tovább.”

A film itt megszakad. Sok mindent nem fogunk sem megtudni, sem megérteni. Ulrich életének története, a 20. század annyi hőséhez hasonlóan, befejezetlen mondat. Felvillannak még olykor egymásnak ellentmondó képsorok, amelyekről nem tudjuk, megtörténtek – megtörténhettek-e? (Kiszabadítja-e Ulrich Moosbruggert, várja-e a minden napok végén eljövendő Ezeréves Birodalmat?)

Egy biztos: a történet nem fejeződhet be; legfeljebb véget ér valahol.

Azt pedig már nincs jogunk Ulrichtól kérdezni, hogy az elfogadhatatlan, de mégsem a lehetséges legrosszabb meghatározottságok közepette, a tulajdonságok nélküliségen kívül (túl) milyen emberi lehetőségek rejlenek.

(1979)

MAGÁNY

(Egy W. S. létvicc átirata)

Éltem.

Régebben állandóan jöttem és mentem. Benyitottam, belenéztem, belenyúltam, végigtapogattam a tartalmát. Mint valami nyüzsi vagy politikai aktivista.

– Mit csinálsz? – kérdeztem. Elképzelhetetlen pimaszsággal válaszolt:

– Semmi különöset – vagy:

– Nézegetem a dolgaimat – vagy:

– Gondolkodom – vagy:

– Rendezkedem – szóval csupa ilyesmit, hazugságot arról, hogy üres a világ.

Kimentem, dühös voltam, de nem mutattam. – Jól van – mondtam jelentéssel. Belesajdult a szívem. Alaktalan, sötét érzések. Nem jók az ilyenek, önmaga ellentétévé tehetik az embert.

Akkor valaki a fal felé fordított. Nem tudtam, persze hogy nem tudtam, mit akar. Még az arcát sem láttam jól, de borostás volt, a szeme alatt grimaszok mozogtak, grimaszállatok.

Kedvesen beszélt, nagyon halkan. Ügyesen végzi a munkáját – gondoltam. (Íme, az ember.) Nem vett észre.

A koromra mára már nem utal semmi sem. Nem tudom (pontosítok: tudom, de nem emlékszem), mi juttatott ide. Arra viszont emlékszem is, tudom is, (miszerint) nem akarom, hogy vége legyen, még élek ugyanis – tudok és emlékezek.

– Rejtőzz el, mielőtt keresnek! – ezt szoktam mondani, igaz, csak magamnak.

Amit tettem, csakis magamért tettem. Ez nagyon is fontos. Régebben, amíg részt vettem értelmileg is az életben, az önzetlenség minden megnyilvánulására heves undor fogott el. A kezemet direkt a gyomromra kellett szorítanom, és összegörnyedve öklendeztem, mint egy állat. Az ám. Ha valaki még segíteni is próbált, vagy megsajnált, kész voltam teljesen, akár ölni is tudtam.

Képzeljék, az egyik patkány – kis híján nevet adtam neki – direkt a nyakamra járt, megszelídíteném-e? Sokáig készültem rá, azután – csak semmi modorosság! – ököllel telibe trafáltam. (Sicc!) Majdnem úgy vinnyogott, mint egy gyerek. Még belém is harapott a szerencsétlen. Talán ez volt az egyetlen említésre méltó esemény.

Remélem erősen, az utolsó is.

Valahol olvastam (egy helyütt), az erkölcsi magasrendűség az értelem nyomorával jár jegyben. A valóság képeit eltorzítja az emlékezés, mindenfélét hozzátesz és elvesz belőle. Én, mert mindig jó megfigyelő voltam, azelőtt sem tudtam, mi is történt, de most már egyáltalán nem tudom. Különben nem tudom, meséltem-e a patkányokat, különben nem érdekes (ez is tojáséj, erről van itt csak szó), nagyon tisztelettudóak, amíg él az ember, csak aludni veszélyes a jelenlétükben egy kicsit, no, nem annyira, persze. Ez a szó: a jelenlét, jó nagyon, ezt most eltaláltam, mint azt a hízelgőt, van jelenlétük a dögöknek, és ugyanúgy súlyos, mint az enyém, ezért nem zavarnak (voltaképpen). Jó, hogy vannak, nyomatékosítják a létezést. Vagyok, aki nem ők. Megkeserítjük egymás életét, szórakozunk. Például meg akarnak rágni, én meg nem akarom. Néha, ha lankad a figyelmem, ámbár ez a legkevésbé sem elégíti ki őket, belém is harapnak. (Feltehetően érdek nélkül teszik, ha jól látom, büszkék is magukra.) Máskor, talán bosszúból, kiborítják a vizesedényt, izgága népség. Akkor aztán sokat szenvedek, itt ritkán adnak vizet.

Mégis állíthatom: egyedül vagyok. Nehezen cáfolható, hogy az én létezésem erősen más, mint a környezetemé. Talán még magasabb is, de régen leszoktam már a magasról és az alacsonyról. De hát kinek mondanám, miért dicsekednék, egyedül vagyok (tojáséj).

Egyedül vagyok… mióta is? Legalább kellemes a társaság. Nem kell, például, ajándékot kapni. Itt aztán nincs karácsony vagy gyereknap senkinek. Néha azt hiszem, nem tudok mozogni, valami kemény kötelek, bár a derék patkányok, ha megkérdezik őket, biztosan másképp nyilatkoznak. De ez már az ő magányuk. (Van tojáséj több is.)

Nem ismerem a lakhelyemet, de a határait biztosan nem ismerem. Valahol falak vannak: fölül nyirkos boltozat, alatta itt-ott süppedés. Van itt valami kételyeket ébresztő lebegés, „tojáséj”, ami kételyeket ébreszt, de jó megfigyelő vagyok, ami azt illeti. Régen bölcselkedtem a megfigyelésről, utálom már azt is. Csak fecsérlem a drága időmet, az ám, drága idő, tojáséj.

Sötét van itt, „tojáséj”.

Védett a hely. Teljesen be vagyok zárva. Az abszolút szabadság, mondaná egy igazi, de ez rejtélyes „hátterű” ügy. Valaki azt mondaná: tojáséj. Mondaná, mondaná, ki orosz író. Jutok tápanyaghoz, rendszeresen, érdekel, tojáséj.

Amit nem akarok tudni, rendszerint elfelejtem. De sajnos az érzékek, ugye, külön eset. Nem emlékszem, élnek-e még Magyarországon indiánok, de tudom, hogy van itt valami romlás. Úgy értem, itt. Vajon mit szólna valamelyik „kis hölgy”, így hívom most őket, ha megtalálna ebben a heverésben, talán makacskodna, ki tudja (?!), túl vagyok az ilyesmin, nincsen „emelőerő”, „szörnyű nagy dolog”, „Magyarország”, csak lengeség, „levitáció”. Romlás és zsugorodás.

„Tojáséj.”

Néha, előtte elkábítanak, eljő a szintező. Akkor történik a szintezés, planírozás, lejtmérés, vízszintre állítás. Itt egyensúly van, nyugalmi helyzet. Talán veszélyeztetett, hisz törődnek vele.

Akkor mondják: – Ne menj ki a fórumra, a te bensődben van az igazság.

Nem tudni, ki mondja. Az már tojáséj. Egyesek.

(1991)

A TULOK ÉS A VIRÁG KÉTSZER

Elég boldogan olvasom Darvasi László Virágzabálók című regényét. Nem emlékszem, hogy ennyi örömöt és szomorúságot mikor láttam együtt. Csak úgy említem kedvcsinálónak, hogy ott él a regényben az észrevétlen Pallagi Ádám. Nevezett kisfiú korában, mielőtt pudingba fojtaná a nénit, egymaga felfal egy egész pipacsmezőt. Tessék elképzelni, mi mindent tesznek és élnek át azok, akik nálánál észrevehetőbbek, legyenek bár emberek vagy lények. Legjobban tesszük, ha elolvassuk a regényt vagy beköltözünk.

Feltűnik azután vagy azelőtt (az idő mindig pontos, csak a mese rendje szórakozik velünk, a regény és az idő azutánja mindenesetre elválik) egy Vogel nevezetű rendőrfelügyelő, aki a magyar szabadság elbukása után Szép Imre növénytudós cselekedeteit nyomozza ki, majd küldi őt börtönbe, szándéka szerint a majdnem halálba. Szép valóban bűnös, mert noha sem a forradalomért, sem a bukást követő elnyomás ellenében nem tett vagy szólt az égvilágon semmit sem, hiszen valójában nem is érdekelte az egész; ám a virágokról beszélt, és virágokkal cselekedett mindig. A virágokról szóló beszéd pedig a történelemben és a történelemről szóló történetekben különös jelentést kaphat. Tudja is jól, még ha hóbortos is, az amúgy okos ember, Szép Imre, hogy büntetést érdemel, vitán felül jogosan, mert sok mindenen, például a hallgatóságon múlik, hogy nyilvános előadáson csakis a virágokról szólni még éppen eltűrhető kilengés vagy már üldözendő bűntett. A dúlt rendőrfelügyelő szerint az ilyesmi mindig „képletes beszéd, titkos üzenet”. Mi más is lenne, hiszen a hivatalnoki beszéden kívül minden szó veszélyes a birodalomra, és a szavak közül pont a virágok neve ne lenne veszedelmes, hah, szegény Vogel kincsére, a magyarok által elárult Ausztriára?, persze hogy veszedelmesek.

A kihallgatás egyik drámai pillanatában a felügyelő arról értekezik, hogy minden magyar, közössége részeként, bűnös, felségáruló. Erre Szép Imre tűnődve így válaszol:

„Egyszer álmodtam, egy okos nő egy eldugott, távoli vidéken, valahol az isten háta mögött virágoskertet nevelt. De egy nap a marhák, mert teheneket hajtottak el az udvarház előtt minden reggel és este, igen, a hazatérő barmok lezabálták a virágokat.

Miféle virágokat?, kérdezte Vogel.

A legelőről jöttek azok a marhák, tele volt a bendőjük, és mégis lezabálták a tulipánt, a nárciszt, de még a szúrós rózsát is, bólintott Imre.

Vogel sóhajtott, tett néhány kört a szobában.

Fél?, kérdezte azután.

Igen, válaszolta Imre.

Tudja, hogy felköttethetem?

Igen, bólintott Imre.

Lázadás, árulás, forradalom, fegyveres felkelés, sorolta Vogel, kezdjük elölről?!” (342.)

Szép Imre minderre rábólint, mindazonáltal inkább jó szándékkal, mint megfélemlítve, halkan, segítendő a történetből kizökkent Vogelt, megjegyzi, a tulipánoknál tartanak, és elmosolyodik. Mosolya megmutatja ínyét, ami – senki nem bántotta őt, mégis erősen vérzik.

Van pedig nekem jó régről egy nagyon kedves rövid szövegem, a Dar vasi-regényrészlet juttatta eszembe, Eötvös Károly írta, nem másutt, A nagy per 326. oldalán olvasható, magaménak érzem, és most különösen szívesen idézem fel.[15] Eötvös Károly amúgy néha elkedvetleníti olvasóját, mert gyakran százfelé folyik a mese, de azért a részletek szikráznak. Ám Eötvös szétfutó anekdotázó tehetségének szép ellenpontjai az efféle tömör és kemény hasonlatok: „Csodálatos állat a mívelt nemzetek törvényhozása! A tulok nem gyönyörködik a virágban s nem óvja azt, hanem vagy eltapossa vagy fölfalja. Mint a törvényhozások a személyes szabadságot.”

Eötvösnek mindez arról jut eszébe, hogy a nagy per nyíregyházi vizsgálóbírója anélkül, hogy bírájuk elé állítaná őket, bizonyítékok, gyanú nélkül letartóztat tizenhat tiszai tutajost. „Bizony vad emberek igazságszolgáltatása ez”, háborog Eötvös, majd folytatja: „De azért se az ország kormánya, se a sajtó, se a népképviselet, se a bíróságok, se a törvényhatóságok föl nem emelték szavukat ez eljárás ellen. Lázban volt a társadalom s szemet hunyt minden erőszakra, mely gyűlölködő érzéseinek megfelelt… Pedig hát ezek nem is zsidók voltak” – teszi hozzá keserű gúnnyal.

A szabadság; a szabadság. Nem kell a hasonlatok értelmét megadni, mégis: Eötvösnél is, Darvasinál tágasabban: a virág a szabadságot jelenti – az élet habzását, hogy az élet él és élni akar, és még valamit. A virágot felfaló tulok meg az elnyomó – egyszer történetesen idegen, máskor történetesen magyar – hatalom személytelen megszemélyesítője, és persze még valami. Ez kevesebb is, több is annál, mint hogy a gonosz jelenvaló.

Ha csak kinézünk a fejünkből, azt látjuk, hogy Magyarország a tolvajok virágoskertje. No és az embervadászaté. De mert van másik orcája is, nem így kellene nézni a hazánkat, hanem tágasabban, akkor talán észrevehető, hogy Magyarország mégsem a tolvajok virágoskertje. És nem az embervadászaté.

Hogy legyen világos: nem a két Magyarországról beszélek, hanem az egyről.

(2009)

JEGYZETEK

1 A haza az elme alkotása.

2 Bernard de Mandeville, A méhek meséje, Tótfalusi István fordítása, Budapest, Kossuth, 1996.

3 Immanuel Kant, Az örök békéről, in: Történetfilozófiai írások, Szeged, Ictus, 1997, 284.

4 Kis János, Az összetorlódott idő – második nekirugaszkodás, Beszélő, 2013. május 5.

5 Ha elkerülhető, legalább címben nem használok idegen szavakat: a korrupció lopás.

6 Ha ezt akár egy pillanatig is komolyan vennénk, arra kellene ráébrednünk, hogy egyenesen ösztönözni kellene a külföldi által fizetett hazai megvesztegetéseket, mert ezáltal a magyar emberek és cégek által birtokolt vagyontömeg örvendetesen növekszik.

7 Hack Péter: Előbb mérni, azután vágni, Élet és Irodalom, 2010/8., febr. 26.

8 Annyit azért megjegyzek, bővebben majd máskor, hogy indokoltnak tartom a korrupcióval szemben tehetetlen intézményrendszer átszervezését.

9 Saját szó, jelentése embertársunk besúgóvá alázása: Te besúgatsz: engem besúgásra bírsz; Én besúgatlak: téged ráveszlek besúgásra.

10 Mihályi Péter: A korrupció mint bűnbak, Népszabadság, 2010. febr. 16.

11 Bojár Gábor: A korrupció valódi ára, www.fn.hu, 2009. dec. 29.

12 Kampánypénzek és politikai indulatok – Rádai Eszter interjúja Miklósi Zoltánnal, ÉS, 2010/9., márc. 5.

13 1 Nem képzavar: újrakovácsol, mert egy meglévő láncszemet erősebbé tesz, hiszen módosításról van szó: The FOI Act 5 U.S.C. § 552, As Amended By Public Law No. 104-231, 110 Stat. 3048.

14 2 11/1992. (III. 5.) Ab-határozat, ABH 1992. 80. o.

15 Eötvös Károly A nagy per, Budapest, Révai Testvérek, 1904, 326.

Kiadta a Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Morcsányi Géza
Felelős szerkesztő Szegő János
A kötetet Pintér József tervezte

ISBN 978-963-14-3233-6

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0