LOUIS

VAN

GAAL

A VASTULIPÁN

MAARTEN MEIJER

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Louis van Gaal: The biography

Ebury Press, an imprint of Ebury Publishing,

Random House Group Company

Copyright © Maarten Meijer 2014

Hungarian translation © Hegedűs Henrik, Mann Dániel 2014

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Első magyar nyelvű kiadás: 2014

Kiadja a TWISTER MEDIA Kft.

1184 Budapest, Építő utca 13/C.

Postacím: 1680 Budapest, Pf.: 43.

info@twistermedia.hu

www.twistermedia.hu

Felelős kiadó: Értékes Christos

Műszaki szerkesztő: Tóth András László

Kontrollszerkesztő: L. Pap István

Lektor: Dobos Attila

Korrektor: Kótai Kata

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-80097-3-7

TARTALOM

AKI SOSEM LÉP EGYSZERRE

LOUIS, A FIATAL FUTBALLISTA

SIKEREK ÉS KUDARCOK – SPARTA ROTTERDAM, AZ ALKMAAR

AZ AJAX ÉS A HOLLAND ISKOLA

„A VASTULIPÁN”

AZ AMSZTERDAMI ARANYKORSZAK

VAN GAAL ÉS A JÓISTEN

BARCELONA

A SZÖVETSÉGI KAPITÁNY

VISSZATÉRÉS AZ AJAXHOZ ÉS A BARCELONÁHOZ

VAN GAAL ÉS A MÉDIA

AZ ALKMAAR – A VISSZATÉRÉS

A LOUIS VAN GAAL-MENÜ

VÉGRE A BAYERN MÜNCHENNÉL

A VASTULIPÁN VIRÁGZÁSA

A BAJNOKOK LIGÁJA

ALOYSIUS PAULUS MARIA VAN GAAL VS. JOSÉ MARIO DOS SANTOS FÉLIX MOURINHO

VAN GAAL FORRADALMA ÉS A 2010-ES VB

AUF WIEDERSEHEN…

BÁRSONYOS FORRADALOM VAGY POLGÁRHÁBORÚ?

A MÁSODIK ELJÖVETEL

VAN GAAL 2.0

MANCHESTER UNITED – A KORONAÉKSZER

LOUIS VAN GAAL  – SZAKMAI ÉLETRAJZ

A szerzőről

AKI SOSEM LÉP EGYSZERRE

„Kiszámítható, őszinte és egyenes férfi vagyok. És az emberek ezt olykor összekeverik a keménységgel.”

LOUIS VAN GAAL

A legenda szerint a holland SC Telstar futballklub – Louis van Gaal egykori csapata – hivatalos formában kért engedélyt a Holland Labdarúgó-szövetségtől, a KNVB-től, hogy kék színű pályán játszhassa a hazai mérkőzéseit. A KNVB a FIFA-hoz továbbította a meglepő kérést. Mi az ördögért cserélnénk kékre a mindenki által szeretett és megszokott zöld mezőket? Nem lenne igazságos, ha a futball legmagasabb, szent és sérthetetlen berkeiben támadt ribillióért egyedül Louis van Gaalt hibáztatnánk. Ám valahogy mégis mindig úgy alakul, hogy szokatlan ötleteivel, mindent megkérdőjelező újításaival Van Gaal vált a nemzetközi futball egyik legnagyobb bajkeverőjévé.

Van Gaal számtalanszor bebizonyította, hogy nem fél olyan újításokat alkalmazni, amelyektől mások ódzkodnának. Habár állítása szerint a reggeli napsütésben frissen locsolt gyepnek van a legjobb illata a világon, a műfüves pályák iránt is tud rajongani. „A műfüves pályákkal a világon mindenhol egyenlő feltételeket lehetne teremteni, ami nem lenne rossz, tekintve, hogy micsoda különbségek vannak futballpálya és futballpálya között.” Való igaz, a modern futball szoros versenynaptára nem sok időt hagy a pályáknak, hogy regenerálódjanak, ami a minőségi futball rovására mehet. A műfüves fejlesztések már a harmadik generációs modelleknél tartanak, valódi fű és mesterséges anyagok keverednek bennük. A legtöbb professzionális csapat rendelkezik is legalább egy ilyen pályával.

Amikor Van Gaal az 1990-es évek végén nagyot zuhant a csúcsról, a legtöbb bölcs emberhez hasonlóan megtanulta: siker és kudarc kéz a kézben jár, a futball egy hullámvasút. Rehabilitációja az AZ Alkmaarnál kezdődött, és a Bayern Münchennél fejeződött be 2010-ben. Van Gaal nem az a típusú edző, aki szeret a babérjain ülni, sőt állandó mozgásban, fejlődésben van, mint maga a futball, beszéljünk akár technikáról, taktikáról vagy futballfilozófiákról. Már jóval a 2010-es futball-világbajnokság kezdete előtt felemelte a hangját a változtatások mellett. „A gyerekek az egész világon láthatták, hogy a futball egyik legnagyobb sztárja csalással szerzett előnyt a csapatának. Thierry Henry a kezét használta, hogy gólt szerezzen, és így Franciaország jutott ki a vb-re. Az elmúlt néhány évtizedben hatalmas átalakuláson ment keresztül a sport, óriási a fejlődés. Minden ezt mutatja: a labdarúgásba ömlő pénz, a tv-nézők száma, és hogy a sportág olyan országokban is komoly fejlődésen megy keresztül, mint Ausztrália vagy az Egyesült Államok, ahol számos más sporttal kell versenyeznie a futballnak. A labdarúgás iránti érdeklődés globális, és nekünk ezt a folyamatot kell erősítenünk. A világbajnokság a sportág legnagyobb színpada, sok minden forog kockán. Éppen ezért azt mondom: használjunk annyi technikai újítást a labdarúgásban, amennyit csak lehetséges.”

A Bayern München 2010-ben a Bajnokok Ligája legjobb 16 csapata között csapott össze a Fiorentinával. A mérkőzés előestéjén Van Gaal arról beszélt a német Kicker futballmagazinnak, hogy a sportágban radikális változásokra van szükség. A cikk végül Van Gaal forradalma címmel jelent meg az újságban, és azt foglalta össze, hogy a holland mester véleménye szerint milyen jövő előtt áll a futball. Van Gaal változásokat sürgetett például a tizenegyesrúgások terén. „Ha büntetőkkel dől el egy párharc, esetleges, hogy ki jut tovább. A tizenegyesrúgások semmivel sem jobbak a lottónál, vakszerencse az egész. Én amellett vagyok, hogy heroizáljuk a játékot. Amennyiben hosszabbításra van szükség a mérkőzés végén, játsszanak a csapatok 2x15 percet, viszont ötpercenként egy embernek mindkét csapatból el kell hagynia a pályát. 95 perc után már csak 10 a 10 ellen játszanának a csapatok, a 100. perctől 9 a 9 ellen, és így tovább. A 115. perctől már csak 6 a 6 ellen lennének a gyepen. Ez a rendszer biztosítaná, hogy a jobbik csapat nyerje a párharcot, ne egyetlen játékos elrontott büntetőjén múljon mindenki sorsa. Ha pedig a 120 percet követően még mindig egyenlő lenne az állás, akkor aranygól döntené el a meccset.”

Azt is kifejtette, hogy a nehezen megítélhető szituációkban számítógépes segítséget kellene igénybe venni. „A játéktempó drasztikusan felgyorsult az elmúlt tíz évben, és ezzel együtt a nézőszámok is az egekbe emelkedtek. Ezt a fajta fogyasztói igényt meg kell őriznünk. Fontos, hogy a dolgokról ne emberek döntsenek a jövőben, kizárólag az elfogulatlan és objektív technika” – harsogta. Van Gaal egy chipet építene a labdába, amely eldönti, hogy az áthaladt-e teljes terjedelmével a gólvonalon, vagy sem. A FIFA korábban már elutasított egy ilyen javaslatot, a szervezet döntése pedig elfogadhatatlan volt Van Gaal számára. „Nonszensz, hogy nem használjuk a technikát, ami itt van a kezünkben!” – fortyogott. A holland edző a bedobások intézményével sem ért egyet. „A bedobás – elméletileg – pozitív esemény kellene hogy legyen egy csapat számára, ám a gyakorlat azt mutatja, hogy az esetek több mint 50%-ában a labda végül az ellenfélnél köt ki. A bedobás ellen ugyanis könnyű védekezni. De nekem már maga a koncepció is furcsa. Ha egyszer labdarúgás a játék neve, akkor hirtelen miért kell kézzel hozzáérni a játékszerhez? Bedobás helyett berúgást javaslok. A támadó csapat sokkal hatékonyabban tudná használni ezt az eszközt, a védekezőt pedig rákényszerítené, hogy inkább játékban tartsa a labdát ahelyett, hogy kirugdossa oldalra. A berúgással előnyére tudnánk változtatni a játékon.”

Van Gaal azonban nem áll itt meg, további reformokat sürget a játékvezetők és az asszisztensek munkájával kapcsolatban. „Az asszisztens feladata gyakorlatilag arra korlátozódik, hogy megítélje a bedobásokat és a leseket. Néha akkor is jeleznek, ha kiszúrnak egy-egy szabálytalanságot a mezőnyben, de tíz esetből kilencszer ezzel megvárják, amíg a játékvezető amúgy is lefújja az esetet, és csak akkor emelik a zászlót. Olyan gyors a játék, hogy a mai futballban a leseket hihetetlenül nehéz jól megítélni. Egy időben nyomon követni az indítás pillanatát és a támadók, valamint az utolsó védő helyzetét gyakorlatilag lehetetlen. Senkitől sem várhatjuk el, hogy megfeleljen egy eleve lehetetlen feladatnak. Két játékvezetőre lenne szükség, mint a jégkorongban vagy a kosárlabdában, mindkét térfélre egy-egy, akik egymáshoz képest átlósan helyezkednek a pályán. Sokkal közelebb tudnának helyezkedni a labdához, valamint képesek lennének elölről és hátulról is követni a játékot. Őket egészítené ki egy harmadik játékvezető, aki számítógépen követi az eseményeket, egymással pedig állandó összeköttetésben állnának egy headset segítségével. Annak nincs jelentősége, hogy a harmadik játékvezető hol foglal helyet; ülhet a pálya szélén, vagy akár a lelátón is. Hiszek benne, hogy minél több területen kell alkalmaznunk a technika vívmányait. A technika mindig semleges, és nem követi el azokat a hibákat, amelyeket az ember.”

Van Gaal természetesen tisztában van vele, hogy elképzelései valószínűleg a FIFA szemeteskosaráig sem jutnak el. „Persze, hiszen egy csomó vénember ül odafent. A játékkal mit sem törődnek, kizárólag a pozíciójukat féltik, az irodájukat, a busás fizetéseket meg a költségtérítésüket. A világ legnagyobb sportját a világ legkonzervatívabb emberei irányítják, akik a futball jövőjét is képesek kockára tenni a személyes érdekeik miatt. Engem viszont nem tudnak megakadályozni abban, hogy a futball jövőjéről gondolkodjak.” Ez utóbbi kijelentés egészen biztosnak tűnik, mint ahogyan az is, hogy ha Van Gaal egyszer valamit kitalál, azt nem sokáig fogja magában tartani.

Amikor 2012-ben kinevezték holland szövetségi kapitánynak, Louis van Gaal nem kevesebb mint hat kapust próbált ki. Minden meccsen hatalmas volt a tülekedés, hogy végül ki kerül be a kezdőcsapatba. Maarten Stekelenburg, Tim Krul, Michel Vorm, Kenneth Vermeer, Jasper Cillessen és Jeroen Zoet futottak versenyt egymással. Néhányan közülük csak ekkor mutatkoztak be a válogatottban, viszont kivétel nélkül mindegyikük elkövetett egy-egy komolyabb hibát, amikor lehetőséget kapott. Az egyes számú meznek nem volt első számú esélyese, a csata – ahogyan szinte minden poszttal kapcsolatban – teljesen nyílt volt. Van Gaal alatt a kapus poszt is elvesztette a szentségét, még olyanok is lehetőséget kaptak – mint például Cillessen –, akik a klubjukban csak tartaléknak számítottak. Stekelenburg nyíltan elismerte, hogy komoly problémái voltak a Van Gaal-féle vezetéssel, miután az első selejtező után kikerült a csapatból. A Fulham játékosa évek óta a holland válogatott első számú kapusának számított, de egyik napról a másikra a padon találta magát, a helyét pedig Tim Krul vette át. Michel Vorm példátlannak nevezte az esetet. „Ilyet én még nem láttam sem klub-, sem válogatott szinten. Spanyolországban például még akkor is Iker Casillas védett a válogatottban, amikor a Real Madridnál már elveszítette az elsőségét. Ez a fajta hozzáállás, amit Van Gaal képvisel, nagyon kellemetlen lehet a játékosok számára” – mondta.

A kérdés eldöntésében Frans Hoek, a kapusedző segítette Van Gaalt, akivel már a Barcelonánál is együtt dolgozott. Hoek közismert megszállottságáról, elképesztő aprólékossággal elemzi a kapusai munkáját, és mindig új edzésmódszereken töri a fejét. Hoek sajátos elméleteket vall arról, hogyan kell a labda útját állni egy kapusnak, és ezek az elméletek rendszerint köszönőviszonyban sincsenek az általánosan elfogadott nézetekkel. Van Gaal méltó segítőt talált az ő személyében.

Van Gaal nagy figyelmet fordított arra, hogy megfiatalítsa a válogatottat, elsősorban a védő négyest. Daryl Janmaat, Stefan de Vrij, Bruno Martins Indi és Jetro Willems élvezte a bizalmát, pedig az ő átlagéletkoruk mindössze 21 év volt, de lehetőséget kapott a válogatottnál a PSV csodagyereke, Adam Maher is. A kiválasztási elveivel kapcsolatban Van Gaal azt vallja, hogy „ha nincs kellő, alulról jövő motiváció, ami az utánpótlásból táplálkozik, akkor megfeneklik a hajó. Éppen ezért nyúlok mindig a fiatalokhoz, hiszen ők automatikusan hozzák magukkal azt a stimulációt, amire a csapatnak szüksége van. És az idősek tudják ezt, hiszen egykor maguk is fiatal titánokként kezdték. A megszilárdult szokásjogok kinyírják a csapatokat. Én folyamatosan azokat játszatom, akik a legjobb formában és fizikai állapotban vannak, nem a nagy neveket. A nevek csak a médiának számítanak, de nekem nem. Az a Louis van Gaal, aki először dolgozott a válogatott élén, bízott az elismert, befutott játékosokban, nekik adott lehetőséget. Ezt a hibát nem fogom még egyszer elkövetni, sőt épp ellenkezőleg, a fiatalokat favorizálom, és ez egyelőre működik. Mindez komoly versenyhelyzetet is teremt a csapatban, senki sem lazsálhat. Természetesen most is vannak kulcsjátékosaim, akik – ha a klubjukban rendszeres játéklehetőséget kapnak – a csapatépítési elveim szerint természetesen megkapják azt a válogatottban is. De ennek pusztán az az oka, hogy ők jobb teljesítményre képesek, mint a csapatátlag.”

Pontosan mi a jó edző sikerreceptje? A mesteri taktika? A meccsek előtti, gyújtó hangvételű motivációs beszéd? Az újságírók és az edzők sokszor közös állásponton vannak, amikor egy siker vagy egy kudarc okait kell semmitmondó szavakkal megmagyarázni. „Nüanszok döntöttek, győztes mentalitású játékosok alkotják a csapatot, ez egy ilyen nap volt, amikor az egyik csapatnak semmi sem sikerült, a másiknak meg minden.” Ezek nem jelentenek semmit, de még a közhelyek változatossága is felhívja a figyelmet egy dologra: a futballban nincsenek abszolút igazságok. Ettől válik ilyen színessé, váratlanná, fordulatossá és kiszámíthatatlanná. És persze ettől ilyen kemény is, a sportág komplexitása nem könnyíti meg az edző dolgát. Nehéz számokkal pontosan kifejezni, hogy egy-egy edzőnek mekkora hatása van egy meccsre, ugyanakkor tény, hogy egyesek – ugyanolyan körülmények között – jobban teljesítenek másoknál. A különös tehetségű edzők egyike Louis van Gaal. Patrick Kluivert, aki a győztes gólt szerezte az AC Milan elleni 1995-ös Bajnokok Ligája-döntőben, „pályafutása legfontosabb emberének” tartja Van Gaalt, egy olyan edzőnek, aki „mesteri szinten képes csapatot építeni”. A Bayern München egykori csapatkapitánya, Mark van Bommel szerint „élmény vele együtt dolgozni”. „Van Gaal mindig teljesen világos elképzelésekkel áll a csapat elé, rettentő sokat követel, de mindig a csapat érdekeit helyezi előtérbe. Megvan benne minden, amire egy edzőnek szüksége van, hogy trófeákat nyerjen” – vallja a védekező középpályás.

Ezzel egy időben persze Van Gaal is megkapja a maga kritikáját. Simon Kuper írta róla egyszer, hogy: „Van Gaal mindent megtestesít, ami a holland futballedző ellentéte. Az arca lapos, nem a hasa, és mindig a legvalószínűtlenebb pillanatokban kap elő egy jegyzetfüzetet. Egy edzőnek példaképnek is kell lennie, tudnia kell reprezentálni, Van Gaal pedig a lehető legrosszabb ebben.” Ha Van Gaalt vonakodva fogadták Németországban, akkor Hollandiában egyenesen ódzkodtak tőle. A hollandok bizonyos értelemben a modern futball atyjának tekintik magukat, és valljuk be, tényleg jól megy nekik a játék. De éppen ezért, a játék ínyenceinek szerepében tetszelegve, úgy vélik, joguk van elítélni bárkit, edzőt, játékost egyaránt, aki nem felel meg az elképzeléseiknek. Szerencsére – de az ő szerencséjére mindenképp – Van Gaal kellő páncélzattal van ellátva, hogy megvédje magát a szorult helyzetekben, és minden körülmények között kitartson saját elképzelései mellett. Ez az egyik legnagyobb erénye. Képes megőrizni saját integritását, és ezzel csapata nyugalmát is a professzionális futballt körülvevő cirkusztól. Saját területét és fennhatóságát agresszívan védelmezi.

Nem könnyű közel kerülni Louis van Gaalhoz. Ebben nem sokban különbözik azoktól, akiket egyfajta celebstátus vesz körül – ő is igyekszik megvédeni a magánéletét. Van Gaal páncélja azonban minden mércével mérve kőkemény, a közvélemény számára fenntartja a zord arcát. Ezzel persze nem sok rajongót szerez, sőt ha nem lenne ilyen dicsőséges eredménylistája, bizonyosan a rosszakarói száma is sokkal nagyobb lenne. A melegségét és a kedvességét azoknak tartogatja, akik közel állnak hozzá – a családja, a barátai és a játékosai. De még szűk körben is híres arról, hogy magasak az elvárásai, és mindenkiben tudatosítja, ő a hajó kapitánya – még lányai is a holland nyelvben formálisnak számító „u” megszólítással illetik a „jij” helyett, ahogyan Van Gaal is ezt a megszólítást használta az édesanyjával szemben. „Amikor gyerek voltam, ez volt a szokás Hollandiában, és ezt a gyakorlatot követem a lányaimmal szemben is. Nagyszerű a viszonyunk, barátok vagyunk, és szeretjük egymást, de én egy másik kor gyermeke vagyok, és ezt nekik is el kell fogadniuk. A fiatalabb lányomnak sosem volt ezzel problémája. Az idősebbnek igen, de most már 33 éves, elfogadta a helyzetet. Azt hiszem, ez így van rendjén. Természetesen a játékosaim is a formális megszólítást használják velem szemben.”

Ez a páncél és a marcona hozzáállás nem könnyíti meg az életrajzíró dolgát, sőt igazi kihívás, hogy az ember megtalálja Van Gaal energiáinak, vízióinak és nagyszerű vezetői képességeinek forrását. De megéri a fáradságot, mert a páncél mögött sokkal több minden lapul, mint amit a szem elsőre megláthat.

Tény, hogy a hollandoknak nehezükre esik, hogy elismerjék vagy legalább tudomásul vegyék valaki kiválóságát. A nemzeti identitástudat az osztályok nélküli holland társadalom ideáján alapszik; mindenki egy szinten áll, ahogy azt az ország földrajza is szimbolikusan alátámasztja. A vezető sem lehet több, mint primus inter pares, vagyis első az egyenlők között. Ez a filozófia egyrészt azonos feltételeket és lehetőségeket biztosít mindenkinek, másrészt alázatot tanít a dölyfösöknek. Mindazonáltal megvan a veszélye, hogy igazi vezérek nélkül eluralkodik a középszerűség. A futballpályákat tekintve pedig fennáll a lehetőség, hogy egyesek szabotálják a csapatmunkát, ha úgy gondolják, sem a csapat edzője, sem a kiemelkedő játékosok nem állnak rangban felettük, így nem követik az utasításaikat. Ennek sokszor az az eredménye, hogy a legkiválóbb, legtehetségesebb hollandok külföldre kényszerülnek, vagy ha mégsem, akkor hazájukban csak korlátozottan tudják használni a képességeiket – és ez nem csak a futball világára igaz.

A profi labdarúgás közege roppant színes, az egész egy nagy nemzetközi kavalkád – sokkal inkább, mint a szolgáltatóipar vagy a gépgyártás. Egyszerűen ilyen a játék természete. Amíg a versenyszféra cégei csak virtuálisan csapnak össze a szabadpiacon, addig a nemzetközi tornák és versenysorozatok alkalmával a futballcsapatok és a játékosok direkt módon találkoznak egymással. Ennek eredményeként az edzők és a játékosok is sokkal inkább rá vannak kényszerítve, hogy a külföldi „termékekkel” foglalkozzanak – idegen futballkultúrákkal, stílusokkal és személyiségekkel. Éppen ezért a futballszervezetek számára könnyebben megy az adaptáció, a szellemi vagy kulturális import. Jó példa erre a „holland iskola”, amit totális futball néven szokás emlegetni, ami abból a szempontból biztosan találóbb elnevezés, hogy a stílus már évtizedek óta nem holland sajátosság, hanem a nemzetközi labdarúgás kollektív tudatának a része. A futballban – ahogy a világ más területein is – veszélyes dolog pusztán a konvenciókra támaszkodni, hiszen az pusztán önfenntartáshoz és végül középszerűséghez vezet.

A Barcelona, a Bayern München vagy a Manchester United drukkerei akár kétségbe is vonhatják, hogy kedvenc csapatuk előrelépéséhez tényleg egy külföldi tehetség szükséges-e. Mégis, 1997-ben Katalóniában, 2009-ben Bajorországban, 2014-ben pedig Manchesterben jött el erre az idő. A Barcelona az elmúlt években olyan futballt mutatott be, amelyet korábban talán egy klub sem. Anélkül, hogy a legcsekélyebb mértékben is csorbítani akarnánk Josep Guardiola érdemeit, a tényszerűség kedvéért meg kell jegyeznünk, hogy a kinevezését megelőző két évtizedből 17 éven keresztül holland edzők álltak a klub élén – Johan Cruyff, Louis van Gaal és Frank Rijkaard.