György Péter

A HATALOM
KÉPZELETE

Állami kultúra és művészet
1957 és 1980 között

MAGVETŐ
BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© György Péter, 2014

Felelős szerkesztő: Szegő János
A kötetet tervezte: Pintér József

ISBN 978 963 14 3234 3

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Almási Miklósnak köszönettel

I.
ELŐSZÓ

„Berlinben én sohasem henyéltem az utcán. Láttam az alkony- és hajnalpírt, de a kettő közt meghúztam magam. Emlékekből, ha mégoly terjedelmesek is, nem mindig áll össze önéletrajz. Ez pedig itt egészen bizonyosan nem az, még a most kizárólagosan tárgyalt berlini évek vonatkozásában sem. Az önéletrajznak ugyanis az idővel és a múlással van dolga, azzal, amitől olyan szakadatlan az élet folyása. Itt azonban térről, pillanatokról és esetlegességről folyik a szó.”

Walter Benjamin: Berlini krónika,
1932. április–július[1]

Azokban az évtizedekben, amelyekről ez a könyv szól, az 1945 után születettek számára a Horthy-korszak szinte kizárólag nyomtatott szövegeken és fotográfiákon, esetleg homályos mozgóképeken keresztül létezett. A mindennapi élet egykori helyei pár év alatt a felismerhetetlenségig átváltoztak, a terek és helyek, a képek folytonos áramlata nélküli történelem történetei leváltak a megszakított valóságról, absztrakt, üresen kongó mondatokká lettek, amelyeket arról a korszakról tanultunk, amely ugyanolyan hirtelen, mint amilyen visszavonhatatlanul került át végleg a régmúltba, amelynek már nem volt, s akkor úgy tudtuk, többé nem lesz köze senki életéhez. Az átváltozás terei és terepei, az iskolai térképek mind már egy új valóság nyomait rögzítették, az egyre idegenebb zárványként még fennmaradt, szellemüket vesztett helyek alkalmatlanok voltak arra, hogy élete elbeszélésének kereteiként használja azokat bárki, akinek életét kettészakította az 1945-ös esztendő.[2] Ezekben az években az a világ süllyed el visszavonhatatlanul, amelyben felnőttem. Most sok, közel egykorú nőhöz és férfihoz hasonlóan, én is idegen lettem a mindennapi élet tereiben, ugyanúgy, ahogy egykor a Horthy-korszak túlélői, akik még mindig a Berlini téren várták a villamost, amikor annak már rég Marx tér volt a neve, és gyanakodva nézhették a reggeli napfényben, amint az új nemzedék éppoly gondtalanul, magától értetődő otthonossággal megy az iskola felé, ahogy egykor én is tettem.[3]

1945 és 1989 eltérő módon bár, de egyaránt világtörténelmi korszakváltozás volt, ugyanakkor Magyarországon a lágy átmenet az új világba mintegy húsz éven át tartott, míg aztán a 2010-es évek jobboldali politikusainak jelentős része fel nem lázadt a reformkommunisták posztszocializmus-folytonosság[4] elmélete és gyakorlata, tehát a közelmúlttal való békés egymás mellett élés ellen. Így a politikai szereposztás kényszeréből vagy immár meggyőződésből, a dualizmus kori Magyarországot és a Horthy-korszakot – aktuális doktrínájuk logikájának megfelelően – szebbnek, s meghökkentő módon otthonosabbnak látták, mint az 1989 utáni jobboldali pártok képviselői, akik – minthogy maguk is az államszocializmusban élték le életük javát – hosszú évtizedeken át rejteni kényszerült antikommunista meggyőződésükből következő retroaktív nosztalgiájuk ellenére sem voltak sem alkalmasak, sem képesek arra, hogy az elképzelt történelem és közösség új történetét radikális múltpolitikai fordulattal próbálják megvalósítani. Az újraírt történelem, az elképzelt folytonosság történeteihez újrarajzolt térképek, újjáépített hajdani terek, a történelmi autenticitás látszatát keltő helyek kellenek, régi-új monumentalitás. A historizmus módszere nem az önreflexió, ellenben az egykori nyelvhasználat, a hajdani fogalmak restaurációja – a múlt megragadása vagy visszaszerzése – együtt jár a kritikai társadalomtudomány vagy a hermeneutika iránti gyanakvással.[5] A 2010-es évtizedben létrehozott múlt éppolyan monolitikus, a „hagyománytörténet” rendjébe zárt zoológiai leírásnak tűnik, mint a jelen, amelyből most van eltűnőben a kortárs társadalmak nagy és válságos tapasztalata: a transznacionalizmus korának ellentmondásos pluralizmusa, a párhuzamos modernitások közti párbeszéd képtelensége és kényszere.

Ezúttal tehát, azokban az években, amikor ezt a könyvet írtam, az államszocializmus világa, majd emlékezete volt eltűnőben, huszonöt évvel azután, hogy az politikai realitásként, államként és társadalmi rendként egyaránt megszűnt.

Érthető, ha a végül kétszer megszűnt Kádár-rendszerről az elmúlt években sorra jelentek meg a vele foglalkozó művek, és ez a könyv csupán egyike ezeknek. Ami ebben a szövegben – remélem – figyelemre méltó lehet, az részben a vizsgálat kerete és módszere, részben a vizsgált tárgy maga. A könyv alcímének dátumai, 1957 és 1980 az általam adott értelmezésnek megfelelően az állami, illetve magaskultúra kivételes helyzetének kezdő- és végpontját jelölik ki: a könyv első két fejezetében azért tekintem át a fenti években történteket, hogy részletesen érvelhessek a Kádár-korszakon belül elkülöníthető, megkülönböztetésre érdemes kultúrtörténeti periódus hipotézise mellett. Amellett érvelek, hogy 1980-tól az MSZMP egyre kevésbé volt képes fenntartani az állami kultúra kizárólagosságának gyakorlatát, egyre nagyobb mértékben sodródott az átalakuló kánonnal, s volt kénytelen tűrni a kulturális és politikai pluralizmus lassan formálódó hálózatát; miközben azokban az években még senki sem tudhatta, hogy a vulkán alatt éltünk. A rendszer nem pusztán a folyamatos jelen idő állapotában vesztegelt, nem egyszerűen a mindennapi élet rendjét megszabó politikai esztétika jelentésvesztésének korát írtuk, hanem a rendszer végóráit – mit sem sejtve.

Az ezt követő három fejezetben a radikális, a politikai dimenzióknál jóval mélyebb diszkontinuitás tétele mellett érvelek – amely csak szerény mértékben hozható összefüggésbe a 2010 utáni emlékezetpolitikai fordulattal. Az 1989 előtti korszak nem pusztán Magyarországon, ellenben – a lokális kontextusoknak megfelelően – a volt szocialista országok mindegyikében egy szakadék túloldalán lévő, mára visszavonhatatlanul elérhetetlen világnak tűnik. A posztkommunista afázia és amnézia, tehát a közvetlen közelmúlttal összefüggésben jelentkező beszéd- és emlékezetképtelenség nem pusztán metafora, hanem – mint azt az egyes országokból származó példák mutatják – a szó szoros értelmében vett pszichológiai valóság, igazi egzisztenciális alapélmény. Az elmefilozófiából ismert kifejezés, a kválé – tehát az alapvető érzéki tapasztalatok átélésének lefordíthatatlan élménye elé illesztett társadalmi előtag – az antropológus Alaina Lemon által javasolt kifejezés; a social qualia a rendszerváltozással felnyílt szakadék igazi természetére mutat rá. A társadalmi kválék a két rendszer közti átjárhatatlanság példái. A folytathatatlan elbeszélések és az átláthatatlan terek élménye újra és újra egymást erősíti, a kísérteties és otthonos elválaszthatatlanságának tapasztalatát. A módszertaninak tűnő, valójában a rendszerváltozás antropológiai fordulatának értelmezéséhez hozzásegítő interpretációs szemlélet, az interpretatív analitika segíthet az olyan esetek, történetek elemzésében, mint például Déry Tibor különös „feledékenysége”, emlékiratainak írása közben végbement emlékezetkiesése, amikor úgy vélte, hogy egykoron, 1949-ben megtagadta Révai József kérését, s nem írt a Rajk-perről, holott – mint aztán az Ítélet nincs vonatkozó fejezetének a Kortársban való megjelenésekor kiderült – valójában írt, csak amit írt, az nem jelent meg nyomtatásban. Az elbeszélés szelleme által felismerhető Én összeomlása, az életrajz folytonosságának eltűnése visszatérő élménye a felnőttkorukat a két rendszer között leélt nemzedékeknek, azaz a Kádár-korszakról szóló szövegeknek óhatatlanul érzékelhetővé kell tenniük a társadalmi kválék mibenlétét, hogy a szakadék innenső oldalán felnőtt nemzedékek ne váljanak a hamis, és mégoly kényelmes kontinuitásélmény áldozataivá.

Önálló fejezetben elemzem az 1957-es Tavaszi Tárlat történetét, amely jól dokumentálja az esztétikai intézmények és műalkotások, tehát a jelentéseket meghatározó rendszerek és minőségek együttes vizsgálatának elkerülhetetlenségét. Ez a kettősség a könyv – szándékaim és reményeim szerint – félreérthetetlen sajátossága. A művészeti piacok, illetve a szabadság normáit nélkülöző társadalmak kulturális rendszereit túlélő műalkotások mai értelmezése igen nagy részben elképzelhetetlen az esztétikai gépezetek egykori működésének leírása, rekonstrukciója nélkül. Tévesnek és felületesnek vélem azt a magától értetődőnek tűnő megállapítást, melynek értelmében az autonóm esztétikai szemlélet próbáját kibíró művek jól értelmezhetők önmagukban is, s egykori kontextusuk felidézésére, tehát a vizsgálat léptékváltására csak akkor van szükség, ha a műalkotások magukban nem párbeszédképesek. (Az esztétikai elméletek és intézmények szövetsége éppolyan mulandó, mint amilyen hatásos, azaz: erős fenntartásokkal vagyok a virtuális és ahistorikus esztétikai mező működése iránt.)

Mindez annyival bonyolultabb, hogy messze nem minden, az elsődleges kontextus eltűnését túlélő műalkotásra vonatkoznak ugyanolyan mértékben az eltérő léptékű értelmezési rekonstrukciók, ugyanakkor számos, a kánonok rendjéből, a korszak utóéletéből kitűnt alkotó elfelejtését érdemtelennek és értelmetlennek is látom. Láttatni igyekszem, hogy az 1980-as évben kialakult – s részben Balassa Péter munkásságához is köthető – irodalomkritikai fordulat végül és akaratlanul több olyan alkotót maga alá temetett, akiknek munkássága nélkül a Kádár-korszak kulturális rendszerei, és túl azon: életvilágai igencsak hiányosan rekonstruálhatók.

Így három, egymással összefüggésben álló területen: az 1956 utáni épített terek, a képzőművészet és az ugyanazokban az évtizedekben írott szépirodalmi szövegek példáján keresztül próbálom meg működésük közben értelmezni a Kádár-korszak kulturális rendszereinek sajátosságait. Ha – amint meggyőződésem, hogy így van – igaza volt Peter Bürgernek, mely szerint „[a] kritikai tudomány abban különbözik a hagyományos tudománytól, hogy reflektál saját tevékenységének társadalmi jelentőségére”,[6] akkor az a részben abszurd helyzet áll elő, hogy a Kádár-rendszer hivatalos és egyben kritikai kultúrája igen erősen reflektált saját tevékenységének társadalmi jelentőségére. Ez volt a kiindulópontja, és végül ennek etikai-esztétikai normativitása volt a végzete is.

Nyilvánvaló, hogy ennek a kulturális örökségnek: intézmények, társadalmi tudatok, habitusok, művek egymásra préselődött hagyományának alapvető kiindulópontja az állami- és magaskultúra kivételes szerződése volt, amelynek mára vége – akármint alakuljon is a képzelet és a valóság feletti uralmat szabályozó identitáspolitika. Azaz, mindennek a figyelmen kívül hagyása esetén a Kádár-korszak megannyi kulturális, politikai aspektusának leírása hiányos maradhat. Mára az állami- és a magaskultúra azonosítása – reménytelen és ahistorikus nosztalgia, amely mögött nincs a kortárs világ interpretációja szempontjából releváns, komolyan vehető és veendő alkotás. A kortárs művészek ugyanis egyre kevésbé tartják kívánatosnak, hogy kizárólag a magaskultúra bársonybörtönnek tekintett világán belül érvényes műalkotásokat hozzanak létre, s ha gyakran reménytelenül is, de újra és újra megkísérlik, hogy gyakorlatukkal reflektáljanak a saját társadalmi helyzetükre. A mai korszak művészei egyre ritkábban érezhetik, hogy ők – mint egykor írták, s mondták – a „mi művészeink”, mert egyre kevésbé létezik az a politikai közösség, amelynek identitáspolitikájában a magaskultúra nem pusztán üres reklámcikk a nemzeti nagyság vacak fétiseit áruló historikus giccsboltok kirakataiban, ellenben az valóban olyan nyelv, melyet tanultságától függetlenül ki-ki igyekszik elsajátítani. Illyés Gyula és Németh László két darabjának, a Kossuth és Görgey sorsának szentelt Fáklyalángnak és Az árulónak az összehasonlítása, „nagy vitája” több nemzedéket foglalkoztatott, különösképp, hogy a nemzeti ikonnak számító Bessenyei Ferenc is játszotta mindkét szerepet.[7] Fejes Endre Rozsdatemető[8] című regényét ugyancsak hosszú éveken át vitatták mindazok, akiknek nem volt mindegy, hogy mint áll a helyzet az osztályváltás kérdésével, épp az államszocializmus idején. Páger Antal, azaz a Tamburás dalát a Villa Negráról Keleti Márton Hattyúdal című filmjében sok ezer ember tudta kívülről. A magaskultúra és a nagy művészet társadalmi ügy volt, olyan közérdeklődésre tarthatott számot, amilyent 1989 óta nem tudhat magáénak többé.

Így aztán könnyen keletkezhet az olvasóban az a benyomás, hogy jelen könyv – minden más mellett – az elveszett kiváltság: a magaskultúra elégiája.

Az államszocializmus az autonóm művészetet a nagy pedagógiai cél: a szocialista ember megteremtésének lényegi eszközeként látta, s ennek megfelelően is vette irgalmatlanul komolyan. Ma pedig a nagy művészet iránti egykori tisztelet kétségbevonhatatlan emléke élőbb, mint az ellenőrzés hajdani mechanizmusaié.

Különös és abszurd ellentmondás ez, de nem ok semmiféle nosztalgiára: mindössze alkalom a visszafordíthatatlan átváltozás tudomásulvételére. A transznacionális populáris kultúra korában a magas kultúra visszavonhatatlanul marginalizálódott, s ez ha tévesen is, de érthetően arra indítja számos kortársunkat, hogy az államszocializmus évtizedeit kulturális aranykornak lássa. S valóban, nagy művek sorozata született az 1956 utáni évtizedekben. De a lényeget illetően ez mindegy. A Kádár-korszak visszavonhatatlanul a régmúlt. A szó politikai, társadalomelméleti értelmében: halott. Amint értelmetlen bármiféle tudományos, szórakoztatóipari retroaktív nosztalgia is, amely a folytonosság hamis próféciájával riogat, vagy éppen ígéri azt. Ugyanakkor a korszak retroaktív politikai eltörlése a magyar kultúrtörténet – tehát e nagy intertextuális gépezet – önreflexív folytonosságának megszüntetését is jelenti, ami egyszerűen abszurdum.

A teleologikus időfogalom, tehát a jövőbe vetett bizonyosság nélküli jelenben élők kénytelenek vagyunk a versengő utópiák nélkül megoldást találni a párhuzamos modernitások kultúra- és társadalomelméleti problémájára. A szocializmus radikális antropológiája, kritikai interpretációja nélkül esélyünk sincs ebben az értelmezési kényszerhelyzetben helytállni. A szebb jövő hamis ígéreténél ugyanis csak a szebb múlt próféciája üresebb. A közelmúlt a Kádár-korszak volt, s annak a neonacionalizmus nosztalgiája nevében történő visszamenőleges eltüntetése nem pusztán etikai vétség, hanem az önismeretről való lemondást is jelenti egyben.

II.
MINDENNAPI ESET

Nagyon boldogtalan ne légy, és
Legfőbb, ne titkolózz…

A. A. Ahmatova

A buszra vártam Irkutszk városában,
a csapba falazott vizet vedeltem,
falni megzöldült hússaláta várt a
repülőtéri, éji étteremben.
A gép dörgése ébresztett fel végre,
s a rádióvalcerre táncot jártam,
majd kigurultam a repülőtérre,
s a földtől búsan elszakadt a lábam.
És már atlasz-felhő fölött repültem,
érezve: éppoly hontalan, mint régen,
s szajkóztam, míg a mélység felett függtem:
a feneketlen magány, az a lényem.
Nem érdemes a mártír életet se
erőltetni keserű makacsságból.
Külhon, haza egyformán közel esnek,
mint zsákutcával szomszédos a távol.

1962. június 6.

Joszif Brodszkij: Új élet (Baka István fordítása)[1]

1971 novemberében a József Attila, ma budai ciszterci gimnázium Fiatalok című lapjában[2] megjelent egy versem,[3] s pár nappal később a XI. kerületi KISZ-bizottság első titkárának szobájában ültem egy bőrdíványon, velem szemben két felnőtt idegen, akiknek negyvenhárom évvel később sem az arcára, sem a mondataira nem emlékszem, a nevüket pedig akkor sem mondták meg. Délelőtt nem tudom, milyen óra volt, amikor bejött a Feneketlen-tóra néző osztályterembe Palotás János.[4] Kopasz, kicsit már testes, gyors beszédű, lenyűgöző észjárású ember volt, történelemóráiért mindenki rajongott, pedig nehezen követhetően és soha nem hallott dolgokról beszélt, esze ágában sem volt azzal törődni, hogy hány évesek vagyunk. Intett, hogy menjek utána. Ez elég rendkívüli volt. Sietve ment lefelé a tágas lépcsőházban – várnak a KISZ-bizottságon, mondta. Már kint voltunk az utcán, arra sem emlékszem, hogy beszéltünk-e, s ha igen, miről, mert egy fontosabb dolog kötötte le a figyelmem: ugyanis cigarettával kínált. Ő volt a nagy Palotás. Rágyújtottam, vagy rágyújtottunk, az egész hihetetlen volt. Magától értetődően jött velem abba a szobába is.

Alig értettem, hogy mi történik. Igazság szerint először nagyon is tetszett az egész. A korszak kategóriái szerint újbalos, valójában zavaros nézeteim voltak, hol az ifjú Marx szövegeit olvastuk egy elmélyült benyomást keltő és jócskán tudatlan kamaszokból álló olvasókörben, hol Marcuse-, Che Guevara- és Gramsci-köteteket hajszoltam, próbáltam megérteni, ami azokban állt. Otthon éreztem magam abban a szobában. Emlékszem, hogy hirtelen tértek rá a versre, és arra is, hogy Palotás ideges volt. Hallottam, amit mondtak, de nem értettem, amit kérdeztek. Ugye tudom, hogy november van. Ugye tudom, hogy ők is értik, mit jelent az emlékmécses, ugye tudom, hogy nagyon is értik ám, kinek a nevét is suttogják a hóemberek. És akkor ugye azt is tudom, hogy ezt nem viszem el szárazon. Ugye tudom? Ott volt a kerületi KISZ-titkár, vagy valamelyik helyettese, aki ismert valamennyire, és amúgy rég elege volt belőlem, a különféle, általam (is) szervezett politikai fórumokból, ahova hol ismeretlen szélsőbaloldali vendégelőadókat hívtunk meg, hol szovjet avantgárd filmeket vetítettünk. Ő nem fenyegetett, csak túl akart lenni az egészen – erre emlékszem ma is.

Viszont nem emlékszem, hogy miképp fogalmaztam, de tény, hogy amit válaszoltam, attól elállt a szavuk. Miszerint a Batthyány-emlékmécses a Dési Huber Istvánról elnevezett nyilvános rajzkör közelében van, ahova egy héten négyszer járok délutánonként. Festőnek készülök, aktot, portrét, krokit tanulok rajzolni, Tamás Ervin, Klimó Károly a tanáraim. A téren lévő, eszpresszónak s kocsmának egyaránt megfelelő vendéglátó-ipari egységbe járnak a nagyok inni, alkalmanként magukkal visznek, én pedig kávét iszom. Hát ezért van az emlékmécses a versben.

Nekem sejtelmem sem volt arról, amire ők gondoltak. Hogy én Nagy Imrére utalok. És hogy nem véletlenül jelent meg a vers a novemberi számban. Hogy én az önkényuralom áldozatának tekintem az 1958-ban kivégzett miniszterelnököt. Hogy ellenforradalmi propagandát folytatok. Palotás vagy a KISZ-titkár javasolta nekik, hogy olvassák el az ugyanabban a számban megjelent, s egy bizonyos Politikai Fórum nevében közölt A szocialista ember képe (sic!) című – bármely évtized normái szerint minősíthetetlen – dolgozatomat, amelyben Lenint idéztem a kommunisták erkölcseiről, nemzedékem kötelmeiről, mert kevésnek találtam a mindennapok forradalmiságát, a kompromisszumok örömteli robotját.

Nem emlékszem, hogy miként ért véget az egész, csak az rémlik, amint – a parkon át – mentünk vissza Palotással az iskola felé, és megint rágyújthattam, ő pedig felszabadultan nevetett. Te egy gyerek vagy, mondta, egy egyszerű kölyök. Többet nem tudok felidézni. De azt, hogy ezzel az erővel akár barackot is nyomhatott volna a fejemre, vagy fagylaltot is vehetett volna nekem, azt érteni véltem. Sértőnek találtam, de aznap már nem volt alkalmam rá, hogy az egészet megbeszéljük. Este elmondtam a dolgot az anyámnak és az apámnak, akik elképedve hallgattak, és egyáltalán nem mulattak valami jól. Telefonáltak ide-oda, már régen nem tudom, hogy kivel beszéltek és mit. Az anyám még mondott valamit, inkább az apámnak, mint nekem – „persze meg lehettek rémülve, mert mégiscsak ők nem vették észre”.

Nem könnyű eldöntenem, hogy miként rekonstruálható egy ilyen történet. Egyszerű, nevetséges anekdotaként, vagy olyan eseményként, amely mégis a történelem keretei közé illeszkedik. Így működött a társadalmi rendszer a paranoid politikai szemiotika és a gyanú-hermeneutika korában.

A Párt különféle képességű és különféle beosztásokban dolgozó, eltérő intenciókkal, de egyaránt a társadalmi valóság létrehozásával, szabályozásával, tehát az emlékezet cenzúrázásával, a múlt politikai használatának ellenőrzésével elfoglalt munkatársai, mint egy kérlelhetetlen, ám tévedni képes automata darabjai, folyamatosan olvastak, s közben óhatatlanul olyasfajta lehetetlen helyzetekbe sodorták bele magukat, mint 1971 novemberében is. Én tizenhét éves voltam, ők viszont felnőttek. Palotásról tudtuk, hogy 1956 után volt – úgy mondták – egy-két problémája, s ha ez igaz volt, aznap neki, illetve a lap felelős szerkesztőjének, magyartanáromnak, Nobel Ivánnak lehetett némi oka az aggodalomra. Igaza volt anyámnak – ők sem vették észre. Nyilván képtelenek voltak elolvasni kamaszkori grafomániám összes termékét, másrészt ők is alanyai, illetve tárgyai voltak a felforgató jelentéseket kereső gépezetnek, s nem a munkatársai.

Nem lévén sem szólás-, sem sajtószabadság, minden nyilvánosan elhangzott szó, kinyomtatott mondat, kiállított kép vagy szobor a – folyamatosan változó – tabulista megsértésével fenyegetett, így a Párt éber munkatársai minden félig, vagy egyáltalán nem értett, de fenyegetőnek tűnő szóban, mondatban, képben azonnal utalást láttak. A hivatalos gyanakvás szakértői, az állami és pártalkalmazottak légiója, ha akar volna, sem tehetett mást, mint hogy követte a paranoid gyanakvás módszertanát: értelmezett, behelyettesített, nyomokat és jeleket, tabusértő utalásokat látott meg, vett észre ott, ahol adott pillanatban sem a szerzők, sem a szerkesztők nem láttak semmit, nem is gondolták, hogy épp miféle határt léptek át, mert szemben a megfigyelőkkel, a megfigyeltek között szép számmal akadtak ideig-óráig gyanútlan naivok. Másrészt persze olykor a szerzők is szerettek, mint akkor mondták, a sorok között írni, rafinált utalásokat tenni, ahogyan az olvasók egy részétől sem állt távol, hogy bármiféle szövegben észrevegyék azt, amit az adott pillanatban saját elvárásaik, vágyaik foglyaként kívántak látni. A sorok között zajló írás és olvasás játszmái nyomasztóak vagy lelkesítőek voltak, annak megfelelően, hogy ki milyen üzenetet vélt küldeni, s milyet vett észre, fejtett meg, adott esetben a szöveg írójának szándékától teljesen függetlenül. Az államszocializmus korában oly fontos, sokak által egyszerre játszott és követett játszmák sora 1989 után egyetlen pillanat alatt véget ért, a hajdani nagy, sorok közti utalások mind utólagos kommentárra szorulnak, s kizárólag történeti dokumentumértékkel bírnak.

De a Párt munkatársai Morelli, Sherlock Holmes, Freud[5] akaratlan tanítványai és követői voltak, akik nem nagyon engedhették meg maguknak a figyelmetlenséget, hiszen egymást éppúgy figyelték, mint mindazokat, akiknek szavaiért, képeiért, mondataiért, szobraiért felelősek voltak. Ez volt a foglalkozásuk, az Odera–Neisse határtól a messzi-messzi távol-keleti szovjet városig, Magadanig. Tizen-valahányezer kilométer távolra egymástól, eltérő nyelveken, részben különböző normák és következmények szerint, de ugyanazt tették. Folyamatosan újratermelték a paranoia kultúráját, lankadatlanul értelmezték a vélt jelentéseket, a Pártot ért újabb sérelmeket. Az alkalmazottak jelentős része még csak ellenséges sem volt azokkal, akiknek munkásságában a tabukra való utalásokat kereste. Mindössze annyi történt, hogy a paranoiakultúra százmilliók mindennapi életének lett a kerete.

A paranoiakritika játékszabályai azonban meglehetősen bonyolultan működtek – egy korabeli magyar szamizdat-esszé[6] egyszerű tételének megfelelően – a cenzúra esztétikájáról volt szó. A valóságban azonban annál jóval bonyolultabb jelenségnek voltak átélő szemtanúi a kortársak. A tabusértés élménye, a sorok közé rejtett utalás önmagában véve nem volt esztétikai démiurgosznak tekinthető. Számos szerző, aki úgy vélte, hogy a hivatal megtévesztésének helyeselhető etikája önmagában is esztétikai erény, 1989 után kénytelen volt szembenézni azzal, hogy az utalások szavai visszhangtalanul konganak.

A politikai paranoiakritika, a gyanú hermeneutikája ugyanis nem korlátozódott a világosan (el)érthető utalásokra, a gondolatbűnt ártatlanul is el lehetett követni, a tabukat öntudatlanul is meg lehetett sérteni, arról nem beszélve, hogy nem volt semmiféle nyilvános lista, a tilalmakat tételesen felsoroló dokumentum, amelyből ki-ki előre eligazodhatott volna. Az sem volt magától értetődően igaz, hogy 1956 tabu lenne, a forradalom napjait, következményeit számos szöveg[7] idézte fel a hatvanas évek elején, s persze nem volt könnyen eldönthető, hogy például Galgóczi Erzsébet vonatkozó írásait ki miként érti. Eörsi István ezért követelte – gyilkos iróniájával, 1981-ben, az Írószövetség közgyűlésén – a cenzúrahivatal felállítását, mondván, hogy ki-ki könnyen eligazodhasson a tilalmak Mengyelejev-féle periódusos rendszerében. Persze ő maga is tudta, hogy nem véletlenül nincs ilyen intézmény, ugyanis a Kádár-korszakban egy ennél sokkal bonyolultabb paradigma volt érvényben. A tabuk és fétisek, a jelek és jelentések, a megfelelőnek tűnő, majd hirtelen tévesnek ítélt interpretációk világában a játékszabályok is esetiek voltak, folyamatosan átalakultak az aktuális érvek, szerzők, hivatalnokok kényszerű kooperációjának megfelelően. Igazi kulturális különbség volt a cenzorok és a lektorok[8] között, s a Kádár-rendszer kulturális ipara inkább az utóbbiak szakmai tudását használta, mintsem az előbbiekét. Mert a ritka és nyilvánvaló esetektől eltekintve nehezen volt eldönthető, hogy egy mondat mit jelent, sértő-e és miként. Az sem volt mindegy, hogy ki mikor melyik műfaj szabályait sértette meg.

A magyar popzene politikai felelősének számító „könnyűzenei menedzser”, Erdős Péter kurva anyját emlegető CPg zenekar, a Nagy Imrére utaló, 1984-ben megjelent Nagy Gáspár-vers, az Öröknyár: elmúltam 9 éves[9] vagy Jeles András Álombrigád című filmje mind másként, másért volt szubverzív. Ha ma ezeket az egymástól radikálisan eltérő műveket mint betiltott alkotásokat állítjuk egymás mellé, akkor a Kádár-rendszer osztályozási kultúráját idézzük fel és teljesítjük be.

Mert bármi jelenthetett bármit. A jelentés kontextus kérdése, a kontextus a jelentéselvárás, a jelentéselvárás pedig műveltség és világnézeti intenció kérdése volt. A tabuk és gyanúk rendszerének és a jelentéselvárás titkainak nagy olvasói, a kéziratokat, kiállításokat, köztéri műveket, filmforgatókönyveket szemlélő, engedélyező, értő lektorok, az állami és pártalkalmazottak és végül, de nem utolsósorban maguk az alkotók együtt teremtették meg és termelték újra azt az univerzumot, amit utóbb Kádár-rendszernek hívunk.

III.
1957 ÉS „1957”

Valóban, szép és meleg volt az 1957-es nyár. Amikor ideiglenes szabadulásom után családommal a tihanyi parton, majd Lipták Gáborék balatonfüredi kertjében sátoroztunk, sokakkal találkozva és beszélgetve érezhető volt, hogy az emberek zöme, ha nem vesztette is el együttérzését az áldozatokkal, inkább élni, mint emlékezni akar. Egy igen tisztességesen gondolkodó, fiatalabb kollégám nemrégiben elmondta, hogy ő ’57 nyarán kezdte viszonylag szabadnak érezni magát, mert kulturális vonatkozásban sok új lehetőség nyílt meg, s nem szóltak már bele az emberek magánéletébe.

Litván György: 1957[1]

1957 januárjában még senki sem tudta, mit hoznak a következő órák, napok, hetek, hónapok. A statáriális bíróság elé állított, gyakran semmiért kivégzett nagyon fiatal emberek, a munkások, a rendszer játékszabályai közt eligazodó kivételezettek, Rákosi és társai, a sztálinista moszkvai kényszeremigránsok, Nagy Imre és a vele a jugoszláv nagykövetségre menekült, majd a romániai Snagovba szállított kommunisták, tegnap még elvtársak, ma már rabok, mind, akik addig eltérő módon éltek, egyként nem tudták, hogy mi vár rájuk. Aki maga is félt, attól más rettegett, aki azt hitte, jól helyezkedett, hamar és keservesen csalódhatott. Százezrek mentek el még időben, itthon maradt rokonaik dermedten várták a híreket. Akik gyűlölték egymást, megpróbálták kiszámolni az ellenfeleiknek véltek következő lépéseit, és igyekeztek segíteni azoknak, akiket a társaiknak hittek. A hatalom urai és az attól sújtottak, besúgók és besúgottak, kivégzettek tönkretett túlélői, tehetetlenül sodródó elnémultak és elnémítottak tömege mind ugyanarra ítéltettek és ítélték egymást: kiszámíthatatlanná lett mindennapjaik túlélésére, a kiszámítható jövő reményére való várakozásra.

Fontosnak tűnő emberekből egyik napról a másikra kegyvesztettek vagy hosszú, sötét évekre rabok lettek. Az előző év őszén történtek megítélése nem volt világos. 1957 elején visszamenőleg formálódott a forradalom és az ellenforradalom jelentése, íródott meg a sorsdöntő annales, csak ekkor derült ki, hogy az MSZMP, illetve maga Kádár képes lesz-e a szovjet katonai segítséggel visszaszerzett uralom megtartására.[2]

A tettértékű szavak hónapjai voltak ezek. Ekkor alakultak ki a politikai és ideológiai határok és határátlépések fogalmai. Hosszú hónapok politikai-ideológiai vitái során rögzült a bűnösség és az ártatlanság visszamenőleg érvényes jelentése. Senki sem lehetett biztos abban, jól válaszol-e – elvtársának, kihallgató tisztjének, besúgójának, barátjának, szerelmének. Az év második felére lassan állt össze a Kádár-kori paradigma, az egyedül érvényes történelmi magyarázat, majd társadalmi valóság evidenciája, mindaz tehát, amit utólag az 1957-es évhez kötünk. Az 1957-ben történtekben „1957”-nek még nem sok szerepe volt. Túl könnyű lenne úgy vélnünk, hogy mindössze el kell tekintenünk attól, ami utólag erre az évre rárakódott, és egyszerűen, csak mint egy talált tárgyat, meg kell tisztítanunk. Ugyanis az egymásra rakódott rétegek elválaszthatatlanul egymásra préselődtek, így a lerakódások mélyén 1957 már soha nem lesz független a saját utóéletétől.[3] A bizonyosság, az adottság elvesztésének, a valóság összeomlásának és a képzelet elszabadulásának, rémálommá válásának ideje volt ez, összeomlása annak a nélkülözhetetlen gyakorlatnak, amelyet beállítódásnak hívhatunk, összezavarodása annak a mindennapi tapasztalatokból összeálló, a tudattalan határáig lejutó tudásnak, amelyet – nem mellékesen – Ottlik a létünk alapjának tekintett.[4] S a kérdés az volt, hogy mindaz, amit Ottlik véglegesnek és változhatatlannak látott, az valóban az maradhatott-e.

Hosszú hónapok alatt derült ki, hogy a nem kis mértékben a „testvérpártok” álláspontjától függő elfogadottságának, illetve a mindennapi élet kontrolljáért folytatott irgalmatlan küzdelemben lassan megszerzett magabiztosságának megfelelően, a büntetések mértékében és mennyiségében egyre kíméletlenebb rendszer a politikai intézményeinek működési elveiben nem, ellenben ideológiai komorságában, a hatalom gyakorlásának módjában, a mindennapi élet valóságának alakításában radikálisan eltért a Rákosi-rendszer diktatúrájából ismert eszköztártól. (A forradalom leverése után 218 embert végeztek ki, 1957-ben 72-t, 1958-ban 95-öt, 1959-ben 51-et.[5] Ugyanezek az évek – közben – okkal a konszolidáció és az amnézia koraként is számon tarthatók.)

Az 1949 és 1956 közötti évek, a sztálinizmus periódusa a magyar viszonyoktól részben független, javarészt virtuális ideológiai tézisek kíméletlen betartását, majd meghaladását, a felülről irányított forradalom direkt politikai érdekérvényesítésére használt tárgyi hazugságok, mozgalomtörténeti összeesküvés-elméletek, koncepciós perek összefüggésrendszerének rémálmát, illetve ugyanakkor és ugyanott a Párt iránti vak és mágikus bizalmat jelentette. Az 1956 előtti korszak valóságfogalma és tapasztalata addig nem ismert módon és mértékben egy forradalmi emancipációt ígérő, ugyanakkor radikális elnyomást jelentő filozófiai képzelet mindent átható gyakorlattá változtatására épült. Olyan metamorfózis volt, amelynek kezdete egy ideológiai doktrína társadalmi léptékű kikényszerítése, vége pedig a teljes összeomlás lett.

A Kádár-rendszer sikeressége részben a kíméletlen diktatórikus eszközök használatának folytatásán, részben egy új, objektív adottságként látott és megváltoztathatatlan bizonyosságként és szubjektív tapasztalatként naponta átélt társadalmi valóságfogalom[6] elfogadtatásának sikerén alapult, ám az utóbbi már nem nélkülözhette a fokozatosan módosuló, az erőszak és a türelem folyamatosan változó egyensúlyán alapuló konszenzust. Az MDP stratégiai eszköznek tekintette, s akként is használta a folyamatos félelmet és rettegést, a Kádár-rendszer e tekintetben 1957 folyamán radikális változást hozott.

A Párt és a társadalom közös tanulási folyamatának, a realitásérzék és az ideológiai valóság közti eligazodásnak az alakítói, szenvedői, szemtanúi voltak mindazok, akik 1957 szilveszterének másnapján Magyarországon ébredtek fel, s ha kinéztek az ablakon, akkor éppannyi okuk volt a félelemre és rettegésre, mint a nagyon óvatos reményre.

…

JEGYZETEK

I. ELŐSZÓ

1. Walter Benjamin: Berliner Chronik, Frankfurt a. M., Suhrkamp, 1988, 488. (Barna Imre fordítása.)

2. Halász Károly 1974-ben végigfényképezte a paksi Lenin út házait: az egymás mellett álló épületek „filmjének” ideája az amerikai Ed Ruscha Every Building on the Sunset Strip című, 1966-ban készült munkájának logikáját követte. A Lenin út házain persze feltűntek az egykori „Deák Ferenc utcza” még ottfelejtett házszámtáblái, a Horthy-korszak és a koalíciós idők apró, jelentéktelennek tűnő jelei. Amikor 2010-ben a Paksi Képtárban kiállították a sorozatot, Halász Károly tárgyleírásokkal látta el, egészítette ki a képeket, tömör szövegekben rekonstruálta, melyik házban ki lakott 1974-ben, s utóbb, tudomása szerint, mi történt az egykori lakókkal. (A sorozatot legutóbb 2013-ban a Miskolci Galériában, illetve a budapesti Vintage Galériában állították ki, a kiállítás kurátora, a katalógus szerzője Aknai Katalin volt.) Halász munkája a mindennapi terek önkéntelen kísértetiessé válásának folyamatát rögzíti, azt a metamorfózist, amely részben ennek a könyvnek a kerete és tárgya.

3. Ugyancsak Ed Ruscha eljárását követi Stephan Kaluza Die Unsichtbare Mauer – The Invisible Wall – Le Mur Invisible című munkája. A düsseldorfi fotográfus 2009-ben végigfényképezte a berlini fal nyomvonalát, 45 kilométer hosszan – a világszerte ismertté lett, illetve pusztán a helyi lakosok számára fontos részeket. A világtörténelem által kettészelt, jogilag egységes, urbanisztikailag nehezen összeálló város láthatatlannak tűnő múltjának apró nyomai követhetők végig az egymás mellé helyezett, s a digitális eljárásnak köszönhetően kontinuus felvételeken (Köln, DuMont Buchverlag, 2009).

4. Lásd például Kulcsár Kálmán: Kontinuitás és átmenet, Szombathely, Savaria University Press, 1994; Glatz Ferenc: Multiparty System in Hungary, 1989–1994. In: Lawful Revolution in Hungary, szerk. Király Béla, Bozóki András, New Jersey, Atlantic Research and Publication Inc, 1995, 13– 30. Lásd még Mink András kiváló kritikáját elsősorban Glatz Ferencről: Tényárnyaló, Beszélő, 1996/5.

5. Az elmúlt években a kormány a társadalomtudományi intézményektől és a szakmai közösségektől részben függetlenül működő múltpolitikai intézmények sorát hozta létre. A Rendszerváltás Történetét Kutató Intézetet és Archívumot 2013 márciusában, a Nemzeti Emlékezet Bizottságát, illetve a Veritas Történetkutató Intézetet 2013 novemberében, a Magyar Nyelvstratégiai Intézetet 2014 áprilisában alapították. A Magyar Tudományos Akadémiától, illetve az egyetemi intézetektől hangsúlyozottan független intézmények programjából világosan kiderül, hogy a távolabbi és a közelmúlt többé nem pusztán szakmai, hanem „nemzetstratégiai” kérdés.

6. Peter Bürger: Az avantgarde elmélete, ford. Seregi Tamás, Szeged, Universitas, 2010, 19.

7. Illyés darabját 1952. december 12-én mutatták be a Katona József Színházban Gellért Endre rendezésében, Bessenyei Ferenccel a főszerepben (Fáklyaláng, Budapest, Szépirodalmi, 1953). Később, 1968-ben felújították az előadást, ugyanott, ugyancsak Bessenyeivel, aki abban az évben Miskolcon is eljátszotta a darab főszerepét. Illyés 1967-ben átdolgozta a darabot, s az új változatot még ugyanabban az évben, október 6-án bemutatták a veszprémi Petőfi Színházban, Pethes György rendezésében. Kossuthot ekkor Bicskey Károly játszotta. Németh László 1954-es darabjának ősbemutatója 1966-ban volt a Madách Színházban, Ádám Ottó rendezésében. Azaz 1966-ban és 1968-ban Bessenyei játszotta mindkét szerepet.

8. A regény máig tizenöt kiadást ért meg, színdarabváltozatát 1963 és 1980 között hétszer adták elő.

II. MINDENNAPI ESET

1. Joszif Brodszkij: Új élet, ford. Baka István, Pécs, Jelenkor, 1997, 8.

2. Fiatalok – a József Attila Gimnázium KISZ-szervezetének lapja (felelős szerkesztő: Nobel Iván, diákszerkesztők: Végh Lídia, Zoltán Edit, Heckenast Andrea, Németh György), 1971/1.

3. Semmi mást már

1.
Mit sem tehetek már.
Míg tenyerembe simítod tarkódat, és ujjaim végigsimítanak
ajkaidon –
nézlek, hogy már semmit sem láthatok,
nézlek, holnap megvakulok,
nézlek, holnap elutazol.

S az éj sötétjében, az őszi utak avarjában világítasz
a fehér s a mocskos téli réteken, a felvillanó lámpák mögött,
november éjszaka ködében.
Te vagy az elmúlás kapui mögött
Állsz s átnézel a fejemen.

2.
S az őszi esték sétáiban világítasz
lábam az avarban kutat, gesztenyéken csúszik arcod
a vállamat a levelek belepik.
Hóemberek egy szürke pesti Batthyány-téren,
körülállják – november hajnalban – az emlékmécsest.
S neved suttogják.
Míg elmossa őket a szürkeség, széttapossák a november esték.

Így pusztulsz benne te is.
A téli rétek is elmúlnak
a nyári kertek is eltűnnek
meztelen állok, kifosztva – a város elrabolt mindent –
kezemmel takargatom magam.
Várok.

4. Dr. Palotás János (1931–2008) történelemtanár volt, 1976 és 1992 között igazgató, 1971-ben igazgatóhelyettes (talán). Nem tudok magyarázatot adni arra, hogy miért ő vitt át – amúgy igazán nem volt rá jellemző az MSZMP-vel való bensőséges viszony.

5. Carlo Ginzburg: Morelli, Freud and Sherlock Holmes: Clues and Scientific Method. In: The Sign of Three: Dupin, Holmes, Pierce, szerk. Umberto Eco–Thomas Sebeok, Bloomington, Indiana University Press, 1984, 81– 118.

6. Haraszti Miklós: A cenzúra esztétikája, AB Független Kiadó szamizdatkiadása, 1986. Lásd még Nóvé Béla: Cenzúraviták a 80-as évek Magyarországán 1–2, Kritika, 2011/3, 10–13. és 2011/4, 16–20; Szörényi László: Delfinárium. Filológiai groteszkek, Miskolc, Felsőmagyarországi Kiadó, 1998.

7. Vö. pl. Moldova György: Sötét angyal, Budapest, Szépirodalmi, 1964; Uő: Magányos pavilon, Budapest, Magvető, 1966; Uő: Malom a pokolban, Budapest, Magvető, 1968; Uő: A változások őrei, Budapest, Magvető, 1972. Igazán nem könnyű eldönteni, hogy ezek a szövegek mennyiben voltak autentikusak, s ha igen, mire nézvést voltak azok. Politikai árulásnak, vagy épp ellenkezőleg, a sorok közti írás, értés mintaesetének láthatjuk őket. Mindez persze nem független hullámzó irodalmi értéküktől sem.

8. Vö. Csernus Tibor Három lektor című festményével (1954–56, 110×140, olaj, vászon, a PIM tulajdona). Lásd még Domokos Mátyás: Képregény, non-fiction, Holmi, 2006/7, 861–867.

9. Öröknyár: elmúltam 9 éves (1983)

a sír
NIncs sehol
a sír a gyilkosok
a test se I T T
NIncs sehol
a test se O T T
a csont a gyilkosok
NIncs sehol
a csont

(p. s.)

egyszer majd el kell temetNI
és nekünk nem szabad feledNI
a gyilkosokat néven nevezNI

A vers az Új Forrás 1984. októberi számában jelent meg, s közlése valóban megtorláshoz vezetett, a lapszámot bezúzatták, Nagy Gáspárt lemondatták az Írószövetségben viselt tisztségéről. Lásd Monostori Imre: Az Új Forrás vonzásában, Tatabánya, József Attila Megyei Könyvtár, 1999, 136– 182; Görömbei András: Nagy Gáspár, Pozsony, Kalligram, 2004.

III. 1957 ÉS „1957”

1. Litván György: 1957. Beszélő évek-sorozat, Beszélő, 1996/8, 57–73. Ami az általam választott részlet első mondatát illeti, a „Valóban, szép és meleg volt az 1957-es nyár” talán önkéntelenül is az intertextuális emlékezet esete. Lásd az Iskola a határon első fejezete harmadik bekezdésének kezdő mondatát: „Csakugyan meleg volt ezen a júliusi napon, ezerkilencszázötvenhétben.”

2. „1956 kádárista interpretációja a november-decemberi MSZMP Ideiglenes Intéző Bizottság (IIB), illetve az Ideiglenes Központi Bizottság (IKB) ülésein vette kezdetét, amikor még megoszlottak a vélemények a politikai prioritásokat illetően. […] Kádár egyértelműen a diktatórikus, erőszakos megoldás felé tolta a döntést, és november végétől ő is azzal érvelt, hogy a »jobboldal« esetleges térnyerése a restaurációnál lényegesebb veszély, ezért a történtek interpretálásával inkább a leszámolást készítsék elő.” Kalmár Melinda: Történelmi galaxisok vonzásában – Magyarország és a szovjetrendszer (1945–1990), Budapest, Osiris, 2014, 109–110.

3. „A múlt közvetlen tapasztalata iránti vágy, valamint az »egyidejűséghez«, a »szubjektivitáshoz« és a »megértéshez« hasonló fogalmak kortárs transzformációi közötti összefüggések követése nem vezetett minket elég messzire (csak a konstruktivizmusig vitt vissza), ugyanakkor túl messzire is vezetett (a történelemkultúra lehetséges funkcióit illető hipotézishez).” (Hans Ulrich Gumbrecht: 1926. Élet az idő peremén, Budapest, Kijárat, 2014, 411.) Másként szólva, az elmúlt évtizedekben a „történelem” és az emlékezet története közötti viszony elválaszthatatlansága vált evidenciává. Az emlékezet története pedig az emléknyomok olvasásának, felfejtésének története egyben, az esztétikai ítéletek és médiumok időben alakuló hálózatának feltárása – amely közelebb vihet ahhoz a kérdéshez, hogy mi is volt 1957-ben a valóság és a képzelet közötti szerződés struktúrája. Ennyiben mára – abszurd módon – a klasszikus történettudomány az emléknyomok analízisének, a kulturális örökség eltérő struktúrájú pszeudo-diszciplínájának segédtudománya lett. A történettudomány és a köztörténelem közötti folyamatosan átalakuló politikai-hatalmi viszonyrendszer nyilván befolyásolta 1956 utóéletét is, ennyiben ennek a könyvnek a lehetőségtartományát is megszabta.

4. Vö. Edmund Husserl: Az európai emberiség válsága és a filozófia, Budapest, Gondolat, 1972; Uő: Az európai tudományok válsága, I–II, Budapest, Atlantisz, 1998. Ami a lerakódás több helyen visszatérő metaforáját, filozófiatörténeti vonatkozásait, az Umgebung der Nacht des Sedimentierten tudattalant meghatározó, átható erejét illeti, arra nézvést lásd James Dodd: Crisis and Reflection. An Essay on Husserl’s Crisis of the European Sciences, Dordrecht, Kluwer Academic Publishers, 2004, 66–77. Vö. „…van egy nagyon mély lerakódás a létezésünk alján, a második vagy legfeljebb harmadik réteg lehet alulról számítva, ami már végleges és változhatatlan, ahol már nem mozdul az életünk […]. Erős és szilárd tartalom az emberben, és nem valamilyen szomorú vagy halott dolog, sőt bizonyos tekintetben éppen ez él igazán, ez az, amit létezésünk folyamán létrehoztunk, amit életre hívtunk életünk anyagából.” (Ottlik Géza: Iskola a határon, Budapest, Magvető, 2005, 18–19.) Itt említendő, hogy 1945 után, 1957-ben a magyar társadalom nagyon rövid időn belül másodszor élt át hasonló válságot: a valóság és a képzelet feletti uralom radikális átváltozását. S ugyan 1957 valóban sokkal kisebb léptékű, nem egy szempontból ezért is felkavaró ismétlése volt 1944–1945-nek, de a világháború elvesztése és az új uralmi rend kialakulása éveiben a szégyen, a félelem, a bűntudat és a katarzis együtt voltak jelen. A felszabadulás radikális változását azonban nem követte a szabadság – ellenben az osztályharc és egy új utópikus, diktatórikus gyakorlat igen.

5. Hálával tartozom Rainer M. Jánosnak, aki felhívta a figyelmemet a cseppet sem magától értetődő különbségre az 1957-ben és 1958-ban kivégzettek száma között, illetve Eörsi Lászlónak, akinek a pontos adatokat köszönhetem.

6. Vö. Peter L. Berger–Thomas Luckmann: A valóság társadalmi felépítése. Tudásszociológiai értekezés, ford. Tomka Miklós, Budapest, Jószöveg, 1998.

Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu

Felelős kiadó Morcsányi Géza
Felelős szerkesztő Szegő János
A kötetet Pintér József tervezte

ISBN 978-963-14-3234-3

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0