Bauer Barbara

Magánutak

Légikisasszonyok III.

Jaffa Kiadó

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

Epilógus

Köszönet

Impresszum

A regényem szereplői a fantáziámban keltek életre és jöttek velem egy nagy útra.

1.

December 3., szombat délután hat óra, a kantinban

A kantin ajtaja éppen előttem vágódott ki. Szonja viharzott ki, zokogva, feldúltan, és bő pelerinjében úgy száguldott végig a folyosón, mint a hurrikán.

– Mi baja van? – kérdezett Dani engem és a mögöttem álldogáló Diát, aki döbbenten meredt a lány után.

– Hisztérika! – jelentette ki Dia, a meglepetésből dühösen felocsúdva. – Nem szenvedhet mindenki, csak mert neki szar!

– Kegyetlen vagy, Dia – jegyeztem meg szemrehányóan. – Senki nem várja, hogy szenvedj. Viszont lehettél volna tapintatosabb.

– Miről van szó? – érdeklődött Dani, aki éppen a kirohanás előtt érkezett, és csak annyit sejtett, hogy a vihar nyilvánvalóan Szonja és Dia között tört ki.

– Szonjának megjött – kezdtem, de Dia közbevágott:

– Megint…

– Dia viszont terhes, és elveteti – fejeztem be nyersen a mondatot. Értettem én mindkét lányt, sőt, meg is értettem. Szonja elkeseredését is, Dia aggodalmát is, hisz mostanában a pasiügyei még zavarosabban alakultak, mint korábban. De akkor is dühös voltam Diára. Igazán megtarthatta volna magának a hírt, legalább ma estig.

– Terhes vagy? – ámult Dani.

– Jól látod!

– És ki az apa? – próbálkozott.

– Hát éppen ez az – hezitált Dia.

– Dia! – sürgette Dani, és ekkor már én is éreztem, hogy az amúgy sem egyszerű ügy, azaz a nem kívánt terhesség mögött további bonyodalom rejtőzik.

– Attól tartok… fogalmam sincs – nyögte ki végül.

Ha belegondolok, hogy amikor először találkoztunk… Olyan egyformák voltunk. Repülni jöttünk, kezdők voltunk, rutintalanok. És nem csak a szakmában. Az életben is. Az ember nem is tudja, micsoda burokban él, amíg tanul. Még az egyetem alatt is, pedig akkor már annyira felnőttnek gondoljuk magunkat. Ezzel szemben a fedélzet: maga a mély víz. Egy légitársaságnál nem babusgatnak senkit. Érett, egészséges, határozott emberekre van szükség. Nincs nyafogás, nincs lógás. Tulajdonképpen félkatonai szervezet egyenruhával, merev szabályokkal, hierarchikus beosztással és parancs(n)okkal.

Mind a négyen egyenesen az iskolából jöttünk. Nulla valós élettapasztalattal. Jesszus, ha arra gondolok, hogy Szonja még szűz volt! Azóta pedig kihajította az ablakon az antibébijét. Mennyire meg akartuk változtatni (vagy legalábbis terelgetni) a szertelen és álmodozó kislányt, aki azonnal beleesett bárkibe, aki első látásra tetszetős lovagnak tűnt! De nem hallgatott ránk, ezen az egy téren határozott maradt. Biztosan lesz majd valaki, akinek egy olyan naiv és romantikus csajra van szüksége, mint amilyen én vagyok, mondta, és lám, megismerte Tibit, aki olyan személyiségjegyeket csalogatott elő Szonjából, amelyekről addig maga sem tudott. Érett nővé vált, aki kiáll az elképzelései mellett, kompromisszumokra képes és elhiszi végre, hogy önmagáért szerethető. Azt hiszem, felfedezte a testét és vele együtt a lelkét is. Kezdte megtanulni, hogyan gondolkodik egy nő és miként egy férfi, mit mond egy nő, és mit ért belőle a férfi.

Így volt ez egészen addig, míg Tibor ki nem tűzte az esküvő napját, és ki nem derült, hogy kettejük elképzelései teljesen eltérőek. A lagzi szervezése harctérré változtatta az otthonukat, és a békekötésre csak egy héttel a nagy nap előtt került csak sor. Végül az ifjú pár úgy döntött, a nászúton hozzák meg életük talán legjelentősebb döntését. Ekkor repült az a bizonyos tabletta az ablakon.

Dia viszont már régen felfedezte a testét. Kezdetben mennyire zavart közönséges viselkedése, amit a megjelenése, ledér öltözéke, erős, feltűnő sminkje, vörös hajzuhataga, hangsúlyozott nőiessége csak tovább erősített. Őt nem akartuk megváltoztatni. Ugyanis elsöpört minket a belőle áradó önbizalom, mint a cunami. Csak hallgattuk, hogy minden férfi a lába előtt hever, és úgy tűnt, Dia a pasizásban tudott kiteljesedni. Állítása szerint képtelen szex nélkül élni, bár azt is bevallotta, hogy ez az igénye túlmutat az örömszerzésen. Önbizalmának tartópillére, nőiességének bizonyítéka a hódítás. Noha ez az életfilozófia nem a monogámia sajátja, mégis, Dia azért kezdett repülni, mert réges-régen kitalálta, hogy a férje egy repülőgép kapitánya lesz. Annyira nyíltan beszélt csillapíthatatlan szexuális éhségéről és párválasztási szempontjairól, hogy csak bólogattunk, és nem tudtuk eldönteni, vajon annyira ellenszenves-e ez a lány, hogy valósággal kíváncsivá teszi az embert, vagy annyira irigylésre méltóan magabiztos, hogy az már vonzó. Ám szexmániája egyik kapcsolatból a másikba sodorta, annak ellenére, hogy megjelent a színen az ideális férjjelölt is. A kísértés azonban, amit a szexisten, a titokzatos 3D fedőnévre hallgató utas jelentett, Diát egészen Kubáig, egy felettébb bizarr nyaralásra repítette.

Mindenesetre ő is a négyesünk tagja lett.

Ahogy Dani is, aki a másságát vállalta hasonlóan nyíltan. Na, nem ezzel nyitott, és ha Dia nem kérdez rá, akkor vélhetően később derül csak ki, de nem titkolta volna. Nagyon tetszett a hozzáállása. Korábban sosem foglalkoztatott a homoszexualitás. Azon a véleményen voltam, hogy ez mindenkinek a magánügye, ahogyan azt sem közöljük egymással, milyen pózban szeretjük a szexet. Az viszont tetszik, hogy Dani körülbelül akkora hangsúllyal foglalkozik ezzel a kérdéssel, mint azzal, valaki szingli-e. Szingli vagyok. Párkapcsolatban élek. Homokos vagyok. Nős vagyok. Ennyi. Ráadásul nem vonul fel a melegdemonstrációkon, ahogyan szinglik vagy a házasságban élők sem mennek ki az utcára. Persze, tudom, a melegek a jogaikért küzdenek.

Visszatérve Danira, ő igazi szerethető figura. Kedves, vicces, jó modorú, lehet rá számítani, és még sármos is. Időnként olyan érzés vele lenni, mintha magával Hugh Granttel kávéznánk. Dia egy alkalommal meg is jegyezte, hogy annyira jó pasi, igazán kár érte! (Talán ő úgy fogalmazott, kár, hogy buzi). No igen, míg Dia szabad szájú, Dani a lezser intellektuel vonalat képviseli, Szonja pedig a cserfest.

Dani is a nagy őt kereste, de helyette teljesen mást talált. Egy szerelmi csalódást követően magunkra hagyott minket, és elzarándokolt az El Caminóra. Akkor még nem tudtuk, mi szüksége van erre. Arra gondoltunk, hogy a nemi hovatartozása okoz számára olyan feszültségeket, amelyekre megoldást keres. De ennél többről volt szó.

Danit a szülei örökbe fogadták. Egyéves volt akkor. Majd tíz, amikor megtudta, és tizenkilenc, amikor bevallotta a nevelőszüleinek a férfiak iránti vonzalmát, és ezzel megszűnt mögötte a támogató háttér.

Nem kétséges, Daninak meg kellett állnia, hogy egy kicsit befelé figyeljen. Nekem is erre lenne szükségem, csak gyáva vagyok hozzá. Tudom. Dani negyven napra maradt egyedül önmagával, és valahol Santiago de Compostela felé már biztosan tudta, hogy rátalált a megoldásra. Hazajött, és felkutatta a múltját. Tízéves kora óta nem hagyta nyugodni a kérdés: kik a szülei, és miért adták örökbe? A zarándokút és vele a negyvennapos magány eredményeként Dani megértette, mi a dolga: meg kell ismernie a múltját ahhoz, hogy megértse a jelenét. Csak így képes elfogadni önmagát, és terhek nélkül élni. Persze nem számított arra, amit talált. Édesapja, a sikeres építész, a híres és gazdag bortermelő család egyik fia elhagyni készült feleségét egy fiatal lány miatt, aki gyermeket várt. Danit. Az asszony megölte a férjét, bevonult a börtönbe, a szerető és a gyermek létére pedig úgy tűnt, örök homály borult. A fiatal lány összeroppant, Danit örökbe adta. Talán a sors lépett közbe egy fiatal ügyvéd személyében, aki azon túl, hogy az örökbeadás törvényességéért felelt, a megboldogult apa gyermekkori jó barátja volt. Bár nem avatkozott bele a fiatal nő életébe, gondja volt rá, hogy jó családhoz kerüljön a csecsemő, és arra is, hogy fenntartson egy szálat közte és az anya között: egy névjegykártyát helyezett el az iratok között. Huszonöt évvel később, miután Dani visszatért Spanyolországból, ezen a szálon indult el, hogy felkutassa az igazi családját.

Érdekes csapat.

Merengésemben Dani zavart meg.

– Holnap lesz a nagy nap! – súgta oda cinkosan, nem törődve Szonja és Dia veszekedésével.

Azt hiszem, Dani nem bánta, hogy törölték a járatát. Ugyanis ez történt, mert leesett az első hó, és ami nap közben gyönyörű volt, fehér és szikrázó, az estére ráfagyott mindarra, ami az útjába akadt. Csak az egyik pályát sikerült folyamatosan karbantartani, ez fogadta az érkező repülőket, és engedte útjukra az indulókat. A gépek jégtelenítése is lassította a forgalmat.

Az első hó a repülőtéren mindig felfordulással jár, annak ellenére, hogy létezik forgatókönyv, ami lépésről lépésre leírja a teendőket erre a helyzetre éppúgy, mint mindegyikre, ami eltér a napi rutintól. Van checklist mindenhez, átvéve az amerikai módszert, csak a használata nem tökéletes még. Mindig akad olyan kolléga, aki tudja, hogyan kell még jobban csinálni, ám ez csak arra jó, hogy megzavarja a terv precíz felépítését.

Nagy volt a nyüzsgés, a szombat esti időpont ellenére zsúfolásig telt a kantin civil és egyenruhás pilótákkal és légikísérőkkel, akik késtek, vagy akiknek a járatát törölték. Mint a Daniét is.

Holnap a nagymamájával ebédel, árulta el, és a szigorú, ám felettébb jó humorral és életkedvvel megáldott nagyinak bejelentenivalója van. Hogy miért éppen holnap, az sem titok. Holnap, december 4-én lesz a 85. születésnapja. „Éppen hatvanöt évvel ezelőtt, a születésnapomon megfogadtam, ha megélem a nyolcvanötöt, nem cipelem tovább a titkomat. Kitálalok!” Ezzel a megjegyzéssel hívta meg Ilona a családját és a barátait a születésnapjára, ahol természetesen Dani megjelenésére is számítanak.

Tegnap beszéltük meg a ma esti randevút a lányokkal és Danival, amire egyedül ő mondott nemet, hiszen akkor még nem tudhatta, hogy beköszönt a tél, és a gépe nem szállhat fel. Amióta megismerte az igazi családját, igencsak mozgalmas életet élt. Holnap ebéd, jövő héten Kaliforniába repül a nagybátyjához, és alig két hete jött haza Spanyolországból. Az ott élő rokonokkal első ízben találkozott. Szeretett volna mindent elmondani nekünk, erre tessék, Szonja elfutott, és hamarosan Dia is követte.

Dani rám nézett. Ketten maradtunk, hogy beszélgessünk kicsit.

Azt hiszem, ő ismer a legjobban, a kezdetektől neki nyíltam meg leginkább. Én is szingli voltam, amikor megismerkedtünk. Mindenkinek azt mondtam, szociológiai tanulmányaim részeként tekintek a repülésre, ahol bizonyára lesz alkalmam világot és embereket látni. A valóságban azonban a repülés volt az én zarándokutam. Pontosabban annak szántam, ha ezt nem is gondoltam így végig. Fejest akartam ugrani az életbe, ráadásul a kiszámíthatatlan életbe, mert fojtogatott a saját precíz, születésem óta percre pontosan megszervezett életem. Valami olyat akartam, ami spontán, ami izgalmas, ami váratlan. Azóta már tudom, ha az ember ki akarja próbálni az egzotikus konyhát, nem szerencsés azonnal egy élő majom agyvelejébe belekanalazni. Elég megnyalni egy európai hipermarketben is kapható különleges fűszert, azt is óvatosan. Persze nem vagyunk egyformák, de ennyire már ismerhettem volna magam. Szóval menekülni akartam, és rövid kapálózás meg taposás után azt éreztem, megint süllyedek. De hál’ istennek a barátaim szembesítettek kényszerességemmel, és amióta tudom, mi ellen küzdök, nagyobb lépést tettem gyógyulásom felé, mint korábban bármikor. Ennyit még a méregdrága pszichológusok sem segítettek, akiket a szüleim fizettek fiatalkoromban.

Elengedtem egy gyerekkori szerelmemet is, aki szintén a kényszeres megfelelés felé taszigált azzal, hogy nem vette észre, nő lett a kislányból. Majd megismertem Lacit, a kollégámat, aki végtelen empátiával, türelemmel és tisztelettel viseltetett irántam. Ő a tükör, akiben viszontláttam önmagamat, és döbbenetes volt a felismerés. Bár ez még sajnos nem jelentett megoldást, csak szembesülést. Nyolc hónappal ezelőtt ugyanis hazavitt, hogy bemutasson a szüleinek.

Az elmúlt nyolc hónap mindnyájunk életében felettébb mozgalmas volt. Minden akkor kezdődött, amikor Szonja hazajött a nászútról, Dia Kubából, Dani megismerte az édesanyját és a nagymamáját, engem pedig Laci bemutatott a szüleinek.

2.

A légikisasszonyok élete változatos. Semmiképpen nem mondható rá, hogy unalmas, monoton, egyhangú. Ettől aztán a hétköznapok is változatossá válnak, hisz a tervezhetetlen életvitel miatt muszáj a véletlennel, a spontánnal és a váratlannal is kalkulálni. Különben képtelenség lenne alkalmazkodni a körülöttünk élőkhöz.

Emlékszem, tavasz vége felé jártunk, nyolc hónappal ezelőtt.

Egész úton hazáig a másnapot tervezgettem. Végre beköszöntött az igazi májusi meleg idő, és amúgy is régen voltam már szabadnapos. Felidézni sem tudtam már, mikor ettem utoljára vasárnapi ebédet, mikor láttam utoljára a keddi sorozatot, vagy mikor vettem részt utoljára a csütörtöki jógaórámon. Úgy terveztem, sokáig alszom, utána futással kezdek. Rokonlátogatásra is készültem, de előtte még szívesen megittam volna egy kávét Danival.

Már éppen megfogtam a telefonom, hogy felhívjam, amikor megcsörrent a készülék.

– Anna, szia, Timi vagyok – ha nem mutatkozott volna be, akkor is tudom, ő a szolgálatvezető. Ha pedig hív, az egyet jelent a változással. De másnap utam nem lévén, a szabadnapom rovására lehet csak módosítani. – Holnap reggel lenne egy Prága–Brüsszeled.

Se futás, se kávé, se látogatás. Mondhatni, füstbe ment tervek. Aztán rájöttem, az estém is változik. Korai fekvéssel, stuviblúzom keményítésével, és egy átszervezett futással fogom tölteni, no és egy igen rövid alvással.

Mindig imádtam a hajnali járatokat. Az ébredés nem okozott gondot, ráadásul a csendes kávé, az üres utcák és az oly ritkán nyugodt repülőtér látványa kárpótolt a kialvatlanságért.

Kora reggel a reptéren ért az újabb hír. Törölték a Prágát.

– Irány Korfu, de sietve ám, mert a személyzet többi tagja már a fedélzeten van! – fogadott a szolgálatvezető.

A stuvik nem ismerik a „nincs rá idő” fogalmát. Harminc perc alatt képesek mosolyogva megitatni ötven utast, három perc alatt egyenruhába bújni és légikisasszonyarcot festeni, vagy aludni negyven percben akár két órával felérő mennyiséget. Ez utóbbit éjszakai járaton képes begyakorolni az ember, amikor az idő hosszú az ébren maradáshoz, az alváshoz viszont rövid. A két kényelmetlenség közül a legtöbben a kevéske alvásra szavaznak. Én is képes vagyok bárhol, bármikor azonnal elaludni. Nincs fészkelődés, kényelmes elhelyezkedés, ráhangolódás. Ahogy a nyugodt ébredésre sem jut idő. Minden perc számít.

A Korfu rövid, alig egyórás járat, általában telt házzal, magyar családokkal. Szeretem az osztálykirándulásra emlékeztető charterek sajátos hangulatát, ahol az utasok már a beszállítás során megkezdik az üdülést. Elvisszük a fakó, mobillal babráló, izgatott utasokat, és hazahozzuk a lebarnult, lehiggadt turnust. Mérhető a különbség, akár a százötven fős tömeg viselkedését, akár az egyes utasokat figyelem. Mint a reklámban: előtte, utána. Csak itt a kipihentségben látható a különbség.

Korfun vetettünk egy pillantást a tengerre, majd hazarepültünk.

Budapesti leszállásunk előtt a pilótakabinba érkezett az üzenet, siessek a Párizsra. Párizs? Eddig erről szó sem esett! Prága, Brüsszel, Korfu, és most Párizs! Micsoda élet! És a felsorolásból egy nap alatt kettőt is magam mögött tudhatok? – ironizáltam.

Mire leszálltunk Pesten és az utolsó utasunk is elhagyta a fedélzetet, ráhangolódtam a francia úti célra, és kollégáimtól éppen csak elköszönve nyargaltam a másik repülőre. A repülőtéren minden jól szervezett, engem is külön kisbusz várt, ami átszállított egyik gépről a másikra, a szolgálatvezető küldte értem.

– Te vagy a Párizs? – kérdezte.

– Én – törődtem bele a szubkultúra nyelvi fordulatába, és váltottam identitást.

Tüdőmben a Korfun beszívott két slukk tengeri levegőre rátöltöttem némi parfümillatot. Várt az Eiffel-torony, a Notre-Dame és a Louvre városa, amit persze egy ilyen járaton maximum az ablakból láthatunk, már ha nem felhős az ég, és a repteret a város felől, nem valahonnan a semmiből felbukkanva közelítjük meg.

– Mennyit ideig tart az út? – kérdezte egy utas.

– Nos… hová is tartunk? – kérdeztem immár a harmadik felszállásom után.

Hú, micsoda kellemetlen helyzet! És még csak arra sem vettem a fáradságot, hogy csendben végiggondoljam a választ. Hol is tartottunk? Harmadik szakasz, négyszázötven utas, kétrepülőnyi személyzet… hetedik nap, tizedikjárat. Csoda, hogy fogalmam sincs, merre járunk? Jövünk vagy megyünk? Egy jó stuvi, arra a kérdésre, hogy „hol járunk?”, ránéz az órájára, és megmondja. Hisz ismeri az útvonalat, mi sem egyszerűbb, mint az eltelt időből kiszámolni a választ. Persze, van olyan pihent állapot, amikor ez megy is.

Hazafelé a helyzet csak súlyosbodott. A konyhában álltam, terveztem az estém, hogyan pihenjem ki a hosszú napot, amikor eszembe jutott, hogy a 12 C-nek nem vittem ki a narancslevet. Gyorsan kitöltöttem, és szapora léptekkel siettem szomjazó utasomhoz, aki értetlenül meredt rám. Ekkor villant be, hogy a narancslevet a Korfun kérte a 12 C.

– Kérek egy szabadnapot! – sikítottam magamban.

Az utasom furcsán vizsgálgatott, majd elkérte a narancslevet. Hálásan megitta, és még kacsintott is.

Néhány nappal korábban egy kávézó kerthelyiségében üldögéltem. Az eget néztem. Tiszta és csillagos volt. Egy repülőgép fényei kúsztak be a látóterembe. Elképzeltem, mi történhet éppen a fedélzeten. Fogalmam sem volt, honnan jött a gép és leszáll-e majd Budapesten, egyáltalán melyik légitársaság, magyarok-e vagy külföldiek, mégis képes voltam beleélni magam a távoli fényes pont világába. Ugyanis bármennyire változatos és kiszámíthatatlan is a repülő ember élete, a változatosság közepette is jellemzi a munkáját a megbízható állandóság. Szabályok, keretek, technológiák, eljárások sora határozza meg a stuvi minden lépését, döntését. Mosolya, kedvessége, figyelmessége veszi el mindennek az élét, és teszi a félkatonai szervezet működését barátságos szolgáltatássá. Egészen addig a pontig, amíg a repülés biztonságos. Addig belefér a csacsogás, a humor, addig egyetlen dolog számít: az utas kényelme. De abban a pillanatban, hogy bármilyen kockázat megjelenik, a stuvi engedelmeskedik a szabályoknak és profin kezeli a helyzetet.

A repülő lassan, csendben hagyta el fölöttem a légteret. Ismét csak a csillagokat láttam. A gép már messze járt. Mégis valamit maga mögött hagyott. Hallottam a hajtóművek zúgását. Megcsapott a fedélzeti kárpit szaga, ami keveredett a kávé, a meleg zsemle és az emberek sajátos, változatos illatával. Bevillantak arcok, az arcokhoz hangok, a hangokhoz érzések társultak. Életre kelt a képzeletem, repültem.