Dr. Belső Nóra

Depresszió

Betegség vagy úri huncutság?

Jaffa Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

ELSŐ RÉSZ

Hitek – tévhitek

Tudomány

MÁSODIK RÉSZ

Egészség – betegség

Ki bolond, és ki nem?

Az „elmebetegügy” kérdései

A depresszió ezer arca

Hisztis nők, agresszív férfiak

Lehetőség vagy kényszerűség?

A két póluson

Boldogság

Gyógyulás

UTÓSZÓ

Impresszum

Édesanyámnak, Édesapámnak,

Férjemnek és

Gyermekeimnek

ELŐSZÓ

Még gyerek voltam. Szerencsés. Engem vidámság és kiegyensúlyozottság vett körül. Otthon mindent megbeszéltünk, jót és rosszat egyaránt, a szüleim mindig azon voltak, hogy megértessék velem, mi miért történik. Bármit megkérdezhettem, és tudtam, hogy biztosan választ fogok kapni rá. Emlékszem, előfordult néha, hogy vendégségek alkalmával, amikor a „felnőttek beszélgettek”, én is kérdeztem, véleményt formáltam (azaz beleszóltam), ami másoknak szokatlan volt, mert nem illett belebeszélni a felnőttek társalgásába. Apám sokszor állt ki mellettem a „felnőttek dolga” helyzetekben, és sem ő, sem az édesanyám nem sajnálták az energiát, hogy elmagyarázzák nekem, ha valami, ami „csak a nagyokra tartozott”, érdekelt engem.

Egyszer nagy volt a csend odahaza. Túl nagy. A szüleim suttogva váltottak néhány szót a konyhában, az arcukon szokatlan döbbenet látszott, és nem ültek le velem, hogy elmondják, mi is történt. Nem azonnal. Én pedig éreztem, hogy most nem szabad kérdezni, valahogyan a tudatában voltam annak, hogy ez a helyzet teljesen más, mint a megszokott életünk dolgai. Hamarosan mégiscsak elmondták, mi történt: egy közeli barátjuk öngyilkos lett. Meghalt. Ekkor hallottam először a depresszióról.

Ma, 2013-ban, amikor a mesterségesintelligencia-alapú agykutatás korát éljük, amikor 3D-s nyomtatású szövetekkel kísérletezünk, és amikor a testünk működéséről, betegségeiről képet alkotni tudó masinák azt is megmutatják, melyik sejtünk nem működik jól, vagy éppen rákos-e, nem egyszerű feladat a depresszióról könyvet írni. Az orvosi gondolkodás mindig is a jövőbe tekintett: bár a terápiában csakis az igazolt és ismert módszereket alkalmazza, a betegségek diagnosztikájában, a kutatás és megismerés különböző folyamataiban a legmodernebb eszközökkel dolgozik. És akkor itt van ez a depresszió… Ez a gondolkodó embereket megosztó, sokak életét tönkretevő nyavalyakórság, a lélek rákja, amellyel még mindig nem tudunk mit kezdeni. Vagyis sok esetben igen, de van, amikor nem. Vajon ennek mi az oka? A kilencvenes évek agykutatási dömpingje óta talán tényleg az idegsejtek és az agy működéséről kapta a legtöbb információt az orvostudomány. A pszichiátria a legmodernebb képalkotó eljárások segítségével ismerhette meg az egyes kórképekben létrejövő működészavarokat. Hatékony módszereink vannak a legtöbb betegség kezelésére, és azt is tudjuk, hogy a jövőben robbanásszerű változások elé néz a medicina. Nem csupán az idegtudományok és a pszichiátria, hanem a leíró társadalomtudományok és bölcsésztudományok, köztük kiemelten a pszichológia, továbbá egyéb természettudományok is szolgáltatnak adalékokat a depresszió természetének megismeréséhez. Mégis ott tartunk, hogy ma is akadnak, akiknek az a véleményük, hogy a depresszió nem is létezik.

Levertség, szomorúság, időszakos hangulati nyomottság, gyász. Negatív érzések, amelyek hozzátartoznak a mindennapjainkhoz. Ki ne érezte volna már magát elkeseredettnek egy szomorú esemény miatt? Ki ne lett volna olyan helyzetben, amikor kilátástalanság gyötörte? Ki ne gondolt volna már arra, hogy az élete véges, és jó lenne teljesen másképpen élni? Úgy hiszem, mindannyian megéltünk hasonlókat. Ez teljesen természetes, sőt egészséges. De ha azt kérdezem: ki érezte valaha (akár csak néhány napig is), hogy indokolatlanul rossz a kedve, hogy képtelen bármiféle öröm átélésére, hogy megváltozott a gondolkodása, hogy értelmetlennek és kilátástalannak látja az életét, a jövőjét, hogy úgy érzi, nem is érdemes élnie, netán annyi bűnt követett el, hogy miatta vezekelnie kell? – Nos, erre sokkal kevesebben fognak igennel válaszolni. Pedig ez csak néhány tünet a végtelenből, amit egy depresszióval küzdő ember nap mint nap megél. Vajon miért nem kér segítséget az a több százezer depressziós, aki érzi és tudja, hogy baj van, de a félelmei és az előítéletei rabságában inkább a szenvedést vagy a halált választja?

Ezt a könyvet kifejezetten a pácienseim inspiráló hatására és kérésére írom. Sokan közülük nehezményezték, hogy amikor először tollat ragadtam, nem a legszorosabb szakterületem témájával foglalkoztam, hanem egy, a pszichiátriai munkámtól talán kicsit távolabb eső területre „kalandoztam”. Persze aki elolvasta az Utak… két kötetét, az sok kapcsolódási pontot fedezhetett fel. Bár ez a mostani sem kimondottan pszichiátriai segítő könyv, reménykedem abban, hogy aki elolvassa, annak segíteni fog, ha éppen szüksége van rá. Annyi könyv szól arról, miként teheti valaki boldogabbá az életét, miképpen segítsen saját magán, és mit tegyen vagy ne tegyen azért, hogy a dolgok megváltozzanak az életében. Sok bölcs tanács! Csak nehéz velük mit kezdeni.

Nyitott és érdeklődő olvasókhoz szól ez a könyv. A célom elsősorban az, hogy láttassam: a depresszió nagyon is hétköznapi jelenség, nincs benne semmi misztikum, semmi elborzasztó. Lehet, hogy eleinte úgy tűnik majd, túl messziről kezdem, de szeretném, ha együtt elmélkednénk olyan dolgokról, amelyek nagyon is meghatározzák, miként állunk a világhoz, önmagunkhoz vagy éppen lelki beteg társainkhoz. Gondolkodjunk a mindennapi hiteinkről, a tudományról, egészségről és betegségről, sőt, az elmebetegségről! Úgy gondolom, hogy a felfogásunk és a véleményrendszerünk nagyon is meghatározza a vélekedésünket korunk egyik legmegosztóbb pszichiátriai problémájáról, a depresszióról. Tagadni a depresszió létezését: antihumánus nézet. Lehet okoskodni, lenyűgözőnek tűnő elméleteket gyártani, lila ködbe burkolni, a depresszió akkor is emberi életeket tesz tönkre, rombol és gyilkol. Pedig meg lehet állítani!

Ez a kötet nem didaktikus felsorolás. Nem tankönyvi rendszerezésben járja körül a témát az okoktól a terápiáig – erre a kiváló szakkönyvek hivatottak. Nem foglalkozik statisztikákkal, bonyolult pszichológiai fejtegetésekkel vagy biológiai elméletekkel, sem a kezelési módszerek részleteivel, hatékonyságuk elemzésével, hiszen ilyen munkák bőven akadnak. A könyv igazi célja: láttatni és érzékeltetni. Láttatni a depresszióról való gondolkodás dimenzióit, és érzékeltetni azt a sok-sok dilemmát, amellyel nap mint nap szembe kell nézni, bármelyik oldalon ül is az ember. Érzéseket és benyomásokat közvetíteni a pszichiáter szakmai és lelki szemén keresztül, hiszen a depressziót érteni és megérteni érzelmek nélkül talán nem is lehet.

Nézzünk szembe őszintén a tényekkel és a valósággal, hiszen csakis a megismerés és a tudás biztosíthatja a győzelmet a depresszió elleni küzdelemben.

ELSŐ RÉSZ

HITEK – TÉVHITEK

„Megver téged az Úr tébolyodással, vaksággal és elme-zavarodással […]. És a te életed kétséges lesz majd előtted: és rettegni fogsz éjjel és nappal, és nem bízol életedben.” (Mózes V. könyve, 28:28, 66; Károli Gáspár fordítása)

„Én nem hiszek benne…” – halljuk sokszor az egyetlen érvelést, ha olyasmiről kell állást foglalnunk, amihez túl sok – de legalábbis némi – ismeretre, sőt mi több, tapasztalatra lenne szükség. Legyen szó Istenről, az evolúcióról, a genetikai mutációkról, betegségekről vagy éppen az idei szélsőséges időjárásról.

„Nem hiszem, hogy…” – mit is jelent ez? Azt, hogy „én még nem láttam” vagy „én nem tapasztaltam”, lényegében tehát azt a gyermeki hozzáállást, hogy „amit nem látunk vagy tapasztalunk, az nincs is”. Gyermekkorunkban sok mindenről hallottunk, amiről fogalmunk sem volt, de valahol azt mertük érezni és tudni, hogy a jövő majd megadja a válaszokat, megtanuljuk a világot, megértjük, hogy mi miképpen és miért működik. Órákig néztük a csillagos eget, és hittük, hogy egyszer majd elutazunk egy távoli bolygóra, vagy talán a Holdra. Vártuk, hogy felnőjünk, és miénk legyen a tudás biztonsága, amellyel harcba szállhatunk az élet viszontagságaival, betegséggel, halállal szemben.

Aztán felnőttünk, és egyre világosabbá vált, hogy a tudásunk véges, sőt, a sok tudás még el is bizonytalanít, hiszen kidomborítja, hogy mennyi mindent nem ismerünk még. Rájövünk, hogy a Hold tényleg nagyon messze van, s hogy a távoli bolygókat sosem érhetjük el. Mármint itt és most nem. A legtöbb embernek nagyon nehéz mindebbe beletörődnie. Nehéz elfogadnia a jelen valóságát, azt, hogy az a perc létezik, amelyet éppen megél; hogy az az egyetlen élet létezik, amely most zajlik; hogy azokkal az örömökkel kell beérnie, amelyek megadatnak, és amelyeket neki magának kell észrevennie. És ez nem mindenkinek sikerül. Van, akinek túl korán int be az élet; akad, akinek túl hamar jut sok a jóból; van, aki feladja; és sokan az apró, majd nagyobb hiteikből merítenek erőt maguknak a további küzdelemhez. Hittel élni jó dolog. Mindennapi hiteink között biztosan találunk olyat, amit észérvekkel, logikával nem tudunk megmagyarázni.

A legtöbb ilyen hitünk valamiféle érzelmi reakció következménye. Egy pszichológiailag értelmezhető folyamat eredménye, amelynek persze szintén megvan a sajátos természete és logikája, hiszen a pszichológia, bármennyire is szeretnék sokan másképp elhitetni, nagyon sok törvényszerűségen, jól leírható és ismert folyamaton alapszik, ezért legalább annyira univerzális, mint más természeti törvények. Ezek alapján a hit biztonságra törekvés és menekülés is egyben. Biztonságot nyújt, hiszen világossá teszi a célokat, kijelöli az utat, támpontot ad az életünkben. Menekülés, mert nincs mindig észérvekkel alátámasztott oka, nem mindig védhető racionális magyarázatokkal, és előfordul, hogy a józan ész ellene szól. Erőt ad, és bátorít, máskor viszont vakká tesz, és elfeledteti a valóságot. Ifjúkorban megtapasztalhatjuk, hogyan épül ki a hitvilágunk, elhisszük-e mindazt, amit a szüleink mondtak vagy az iskolában tanítottak nekünk. Hiszünk-e mások szavának, vagy csak annak, amit saját érzékeinkkel megtapasztalunk? Elfogadjuk-e mások véleményét, vagy csak azt, amit magunk alkotunk?

A (felnőtt) ember eldönti, hogy hisz-e valamiben, vagy sem, hogy elfogad-e valamit tényként, vagy sem. Ehhez megvan minden joga. De vajon mire alapozza a véleményét, a hitét? Mi lehet az a néhány motívum, amely eldönteti vele, hogy higgyen-e valamiben, vagy sem? Következtetések? Tudás? Megérzések? Netán a többség véleményéhez való csatlakozás? Talán túl elvont kérdések ezek, de érdemes róluk elgondolkodni egy kicsit.

A hit filozófiai megközelítése több szempontból is körbejárja a kérdést, a bölcsesség „szeretetével” közelít a lehetséges válaszok felé. Sokan azt gondolják („hiszik”), hogy a filozófia a „meg nem értett értelmiség” kiváltsága, felesleges és unalmas időtöltés, amolyan unaloműző kiváltság. Pedig ez nem igaz. A legtöbb ember szokott „filozofálgatni”, csak nem feltétlenül nevezi annak. Biztosan mindenki feltett már kérdéseket, csak úgy, magának, az élet értelméről, a halálról, Isten létezéséről, a bolygók hatásáról vagy a halál utáni életről, legalábbis ifjúkorában egy-egy csillagfényes nyári estén… netán egy pohár bor mellett a barátokkal. Persze. Ez sem más, mint a minket érintő és érdeklő kérdésekről való gondolkodás, érvelés, beszélgetés. Hétköznapi filozofálgatás.

Az én egyik nagyapám földet művelő parasztember volt, de a mindennapi kemény munka után szívesen betért a falu kocsmájába a földijeivel. Előfordult, hogy gyerekkoromban elvitt magával (sokat nyaraltam náluk) egy kólára, és ilyenkor alkalmam nyílt hallgatni azt a társalgást, amelynek a felét nem is értettem, részben a gyors beszédű tájszólás, részben a témák miatt. Azt azonban leszűrtem belőle, hogy a maga módján mindegyikük kifejtette az érvekkel alátámasztott véleményét, amely sokszor olyan bölcsnek tűnt, mintha a tévében hallottam volna egy sokat tanult embertől. Persze az iszogatás aztán elfárasztotta a gondolkodást, csökkentette a társalgás színvonalát. Ilyenkor már haza szoktunk menni. Ha manapság bemegyünk egy, az előbbihez hasonló falusi kocsmába, ahol a falu férfiközössége (már ahol még van ilyen) munka után vagy hét végén összegyűlik, tapasztalhatjuk, hogy az idők folyamán semmi sem változott: ott még szeretnek beszélgetni az emberek. Ismerik egymás nézeteit, gyakran provokálják is egymást, de ha figyelünk, megtapasztalhatjuk, hogy nagyon is komoly témák kerülnek elő. Politika, rendszer, időjárás, az árak és a foci – hogy a legnépszerűbbeket említsem. Itt mindenki elmondhatja a véleményét. Mély tartalmak, sokrétű tapasztalatok kerülnek elő. Mindez józanul még egészen filozofikus fejtegetéseket jelent, de az idő múlásával, pár fröccs vagy feles után már leegyszerűsödik a mondanivaló. Ilyenkor fogalmazódnak meg az élet nagy igazságai. Az érvek és vélemények alapja ugyanis az úgynevezett józan paraszti ész, némi tudással és élettapasztalattal fűszerezve. Mindezt nem szabad lebecsülni! Még egy „kocsmai” beszélgetés mögött is gondolkodás, a gondolkodás mögött pedig a szabadság rejlik. A gondolkodás szabadsága az ember egyik legnagyobb kincse, mégsem vigyáz rá. Inkább hisz másoknak, inkább magába tölti az előre megfogalmazott instant tudást és tapasztalatot, és magáénak véli azt, hiszen így sokkal könnyebb. Gondolkodni – akármin – nehéz és fárasztó. Ráadásul még az a veszélye is megvan, hogy a „többség” véleményével ellentétes következtetésekre jut az ember. Sajnos sokan vélik úgy, hogy a tömeg véleménye azonos az igazsággal. Tévednek. Napjainkban, amikor az ismeretanyag minden téren elborít minket, nagyon nehéz rátalálni a helyes döntésekre, nem könnyű kihámozni az információból az igazságtartalmat, a véleményekből a valós tudást. Könnyebb hinni és elhinni mindent, amit látszólag jól felépített érvekkel tálalnak, mintsem megtapasztalni jó vagy rossz döntéseink súlyát. Ez részben természetes, hiszen mindannyiunknak szüksége van a biztonságra, azokra a hétköznapi fogódzkodókra, amelyekről elhisszük, hogy segítenek. De vigyáznunk kell, hogy el ne zárjuk magunkat a fejlődéstől! Azt hiszem, egy haiku Fodor Ákostól éppen ideillik:

„Kapaszkodókat gyártunk

s mire eszmélünk:

kész is a ketrec.”

(Fodor Ákos: Idő, pénz és más

közmegegyezések)

Azok, akik hivatásszerűen űzik a gondolkodás mesterségét, érveket dolgoznak ki arra, hogy a véleményüket, feltevésüket logikusan bizonyítsák, ugyanakkor másokét, akiknek a véleménye az övéiktől különböző, megcáfolják, elutasítsák. A keleti és a nyugati filozófia talán teljesen más módon és úton fejlődött, de a gyökereik ugyanazok: a világ, az élet, a természet jelenségeinek, azok okainak, céljának magyarázata, megismerése, a megismerés módszereinek rendezése, Isten, ember, transzcendencia, művészet és tudás – mind-mind a filozófiatudományok tárgyai.

A „filozófia” szó a bölcsesség szeretetét jelenti. De mit jelent a bölcsesség? Mindenekelőtt nyitottságot az újra, bátorságot a kudarcra, a megszerzett tudás helyes alkalmazását és a tapasztalat beépítését a mindennapokba. A bölcsesség önmagunk elfogadása, figyelni tudás, akarat és tudatosság.

A legtöbb ember úgy éli le az életét, hogy az életét rendező, befolyásoló, alapvető elvein vagy hitén sosem gondolkodik el: helyesek-e, vagy sem? Helyes-e mással megbeszélni a családi problémáinkat, vagy helytelen? Sokan úgy vélekednek, hogy „ezek csak a családra tartoznak”. Láttam olyat, hogy valaki belebetegedett a hallgatásba, de olyat is, aki elviselte még az erőszakot is, miközben „helyesen”, „hite szerint” próbált cselekedni – például nem ment el a megfelelő szakemberhez segítséget kérni. Helyes-e a halálbüntetés, és egyáltalán: szabad-e mások élete felett bárki emberfiának dönteni, vagy sem? Ez már társadalmi egyetértésen alapuló kérdés, de akkor is fel kell tenni – demokráciában akár népszavazást is lehet rendezni az ilyen, társadalmat érdeklő és érintő kérdésekről. Helyes cselekedet-e – akár önvédelemből – embert ölni? Miért helytelen? Milyen érveket tudunk felhozni ellene vagy mellette, mivel tudjuk igazolni a véleményünket? Az az apa, aki késsel védi meg a gyermekét az álmában rátámadó brutális bűnözőtől, és így végül embert öl, elítélendő? Hiszen tudta, hogy a késsel szúrni fog, ha kell. Őt büntetni kell? Mit hiszünk mindezekről?

A hit még nehezebb dió. Amiben hiszünk, abban nem kételkedünk, fel sem merül, helyes-e vagy helytelen. A hitünket, elveinket érintő témák gyakran heves vitára ösztönöznek minket. Ilyenkor persze meg kell védenünk a saját álláspontunkat. Érvelnünk kell. Logikusan fel kell fűznünk a bizonyítékokat, amelyekkel alá tudjuk támasztani az „igazunkat”. Ez olykor sikerülhet, mert van olyan érv vagy érvhalmaz, amellyel megvédve önmagunkat és azt, amiben hiszünk, meg tudunk győzni másokat, de sokszor nem találunk ilyet. És az ellenérv gyakran csak ennyi: „Én nem hiszem…” Hit ellen hittel harcolni nem lehet.

Ha átgondoljuk a saját, hétköznapi hiteinket, amelyek világnézetünk, felfogásunk, működésünk alapköveit jelentik, azt láthatjuk, hogy sok közülük szilárd, észérvekkel alátámasztható alapokon ül, mások viszont nem „megvédhetők”, csak úgy vannak, és kész. Saját hitvilágunk néhány darabját a családból hoztuk, más részüket a társadalmi hatások (iskola, barátok, rádió, televízió, internet…) ragasztották ránk. Olykor a tapasztalatok, máskor az előítéletes gondolkodás formálta hitté bennünk mindazt, ami a világról leképeződött bennünk. Könnyen ítélkezünk és ítélünk meg másokat anélkül, hogy tudnánk, mi is a valóság. Sok ember válik az előítéletei rabjává. Észre sem veszi, de saját véleményt már nem is formál, hiszen vakon vezeti megszokott előítéletes gondolkodása. Az előítélet borzasztóan káros. Korlátozza a lehetőségeket, nyitottság helyett zárkózottá, merevvé tesz, gondolkodás nélkül cselekedtet, ellehetetleníti a folyamatos változást. Ezt a pszichiátriai munkám során nap mint nap tapasztalom. Az előítéletes gondolkodás meggátolja a haladó szellemű munkát, visszataszítja az embereket oda, ahonnan éppen ki akarnak törni. Az ilyen típusú bevésődések sokszor ismerethiányból, sokszor félelemből és elutasításból, máskor pedig kisebbségi érzésekből és az önbecsülés hiányából fakadnak. Megérthető, de el nem fogadható.

Az előítélet ellen folyamatosan küzdeni kell, és ez a küzdelem sok energiát von el olyan dolgoktól, mint a terápiás munka, a gyógyítás. Mit lehet kezdeni azzal a társadalmi szinten elfogadott nézettel, hogy a pszichiátriai betegség egyenlő bolondság, hülyeség, defektesség és hasonlók? A netről szedtem le egy szakállas viccet, amelynek több változata is ismert, csak azért, hogy szemléltessem az előítéletek bevésésének egyik leggyakoribb módját:

„A pszichiáter meglátogatja a betegeit. Bemegy a szobába, és látja, hogy az egyik ember hadonászik a levegőben, a másik pedig fejjel lefelé lóg a mennyezetről. Kérdezi a hadonászótól, hogy mit csinál:

– Nem látja, hogy épp egy deszkát próbálok kettéfűrészelni? – hangzik a válasz.

– És a barátja mit csinál ott fejjel lefelé lógva? – kérdi az orvos.

– Ja, ő lámpának képzeli magát – feleli a beteg.

– Nem szólna neki, hogy fejezze be, már egészen lila a feje! – jegyzi meg a doktor.

– Mit akar? Hogy sötétben fűrészeljek?”