Harlan Coben

Nincs több esély

Jaffa Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Anyósomnak, a néhai Nancy Armstrongnak

Emlékét örökké őrzik unokái:

Thomas, Katharine, McCallum, Reilly, Charlotte, Dovey, Benjamin, Will, Ana, Eve, Mary, Sam, Caleb és Annie

Első fejezet

Amikor az első golyó a mellkasomba fúródott, a lányomra gondoltam. Legalábbis szeretném ezt hinni. Szinte azonnal elveszítettem az eszméletemet. Ha igazán őszinte akarok lenni, arra sem emlékszem, hogy lelőttek. Tudom, hogy sok vért veszítettem. Tudom, hogy a második golyó súrolta a koponyámat, de addigra valószínűleg már nem voltam magamnál. Tudom, hogy a szívem megállt egy rövid időre. Mégis szeretném azt hinni, hogy miközben élet és halál között lebegve feküdtem, Tarára gondoltam.

Megjegyzem: nem láttam éles fényt vagy alagutat. Vagy nem emlékszem.

Tara, a lányom még csak fél éves. A bölcsőjében feküdt. Nem tudom, vajon a lövések megijesztették-e. Biztosan. Valószínűleg felsírt. Nem tudom azt sem, hogy a gyereksírás ismerős, de kellemetlen hangja áthatolt-e az agyamra ereszkedett ködön, és eljutott-e a tudatomig. Ha igen, nincsen emlékem róla.

Tara születésének pillanatára viszont tisztán emlékszem. Emlékszem, ahogy Monica – Tara édesanyja – utolsó erejét összeszedve tol még egyet. Emlékszem, ahogy megjelenik Tara feje. Én láttam meg elsőként a lányomat. Mindenki hallott már a keresztutakról az életben. Tudjuk, hogy amikor egy ajtó becsukódik, kinyílik egy másik, hogy az életben ciklusok vannak, amelyek váltják egymást, mint az évszakok. De amikor az embernek megszületik a gyereke… az szinte szürreális élmény. Mintha besétálnánk egy Star Trek-szerű portálon, és hirtelen egy új valóságba csöppennénk. Minden megváltozik. Mi magunk is megváltozunk, mint amikor egy egyszerű elem szokatlan katalizátorral találkozik, és átalakul valami sokkal bonyolultabbá. Az egész addigi világunk megszűnik létezni, és összezsugorodik egy három kiló húsz dekás csomagra.

Nehéz feladat apának lenni. Igen, tudom, hogy mindössze hat hónapnyi tapasztalattal a hátam mögött még amatőr vagyok. A legjobb barátomnak, Lennynek négy sráca van. Egy lány és három fiú. A legnagyobb, Marianne tíz éves, a legkisebb alig múlt egy. Elég Lenny folyamatosan boldog és hajszolt arcát és a terepjárója padlóját borító ételmaradékokat megnéznem, hogy rájöjjek, semmit sem tudok még. És el is fogadom ezt. De amikor komolyan elbizonytalanodom, vagy megijedek a kihívástól, amelyet egy gyerek felnevelése jelent, a bölcsőben heverő magatehetetlen lényre pillantok, találkozik a tekintetünk, és eltűnődöm, létezik-e bármi, amit ne tennék meg érte. Gondolkodás nélkül feláldoznám az életemet. És ha teljesen őszinte akarok lenni, akkor bárki másét is.

Egyszóval szeretném azt hinni, hogy amikor a két golyó a testembe fúródott, és kezemben egy félig elfogyasztott müzliszelettel a konyhám linóleumpadlójára zuhantam, amikor saját vérem egyre növekvő tócsájában feküdtem, sőt, még amikor megállt a szívverésem, akkor is tenni próbáltam valamit, hogy megvédjem a lányomat.

Sötétben tértem magamhoz.

Először fogalmam sem volt, hol lehetek, azután meghallottam jobbról a sípolást. Ismerős hang. Nem mozdultam. Csak a sípoló hangot figyeltem. Olyan érzés volt, mintha cukorszirupba mártották volna az agyamat. Először egy primitív inger hatolt át rajta: szomjúság. Sosem gondoltam volna, hogy ennyire ki tud száradni a szám. Mondani akartam valamit, de a nyelvem száraz taplóként tapadt a szájpadlásomra.

Egy alak lépett a szobába. Megpróbáltam felülni, de éles fájdalom hasított a nyakamba. Visszazuhant a fejem a párnára. Ismét elnyelt a sötétség.

Amikor újra felébredtem, nappal volt. Éles fénysugarak fúródtak a szobába a redőny lécei között. Hunyorogtam. Fel akartam emelni a kezemet, hogy a védjem a szemem, de a kimerültség nem engedte, hogy a testem végrehajtsa az utasítást. A torkom még mindig borzalmasan ki volt száradva.

Mozgást hallottam, és hirtelen egy alak magasodott fölém. Rápillantottam. Egy ápolónő volt. Annyira más volt ez a nézőpont, mint amit megszoktam, hogy ösztönösen megijedtem. Semmi sem stimmelt. Nekem kellene ott állnom, és lefelé néznem, nem pedig fordítva. Háromszög alakú, fehér kalapja olyan volt, mint valami madár. Életem jelentős részét különböző kórházakban töltöttem, de nem hiszem, hogy valaha láttam volna ilyen kalapot máshol, mint a tévében vagy a moziban. Az ápolónő tagbaszakadt, fekete teremtés volt.

– Dr. Seidman?

Hangja meleg juharszirupként ömlött rám. Nagy nehezen bólintottam.

Az ápolónő valószínűleg gondolatolvasó volt, mert a kezében már egy pohár vizet tartott. Az ajkaim közé dugta a szívószálat, én pedig mohón szívni kezdtem.

– Lassan – szólt rám gyengéden.

Meg akartam kérdezni, hol vagyok, de ez elég egyértelműnek tűnt. Kinyitottam a számat, hogy megkérdezzem, mi történt, de ezúttal is egy lépéssel előttem járt.

– Szólok az orvosnak – mondta az ajtó felé indulva. – Most csak pihenjen.

– A családom… – krákogtam.

– Azonnal visszajövök. Ne izgassa fel magát.

Körülnéztem a kórteremben. Kissé kába voltam a gyógyszerektől, de a látottakból így is le tudtam vonni bizonyos következtetéseket. Tipikus kórházi szobába kerültem. Ez egyértelműnek tűnt. A bal oldalamon egy állványról infúziós tasak lógott, amelyből vékony cső kígyózott a karomig. A neoncsövek alig hallhatóan zümmögtek. A szoba jobb felső sarkában, egy kihajtható állványon tévékészülék pihent.

Nagyjából egy méterre az ágy lábától hatalmas üvegablak foglalta el a fal jó részét. Hiába hunyorogtam, nem láttam keresztül rajta. Minden valószínűség szerint állandó megfigyelés alatt állok, állapítottam meg, ami azt jelentette, hogy az intenzív osztályon fekszem. Vagyis minden bizonnyal valamilyen komoly dolog történt velem.

Valami húzta a hajamat, és viszketett a fejem. Arra tippeltem, hogy bekötözték. Ellenőrizni próbáltam az állapotomat, de az agyam nem igazán akart együttműködni. Tompa fájdalom lüktetett bennem, de nem tudtam meghatározni, honnan ered. A végtagjaim elnehezültek, mellkasomat mintha satuba fogták volna.

– Dr. Seidman?

Az ajtó felé villant a tekintetem. Alacsony, tetőtől talpig műtősruhába öltözött nő lépett a szobába. A szájmaszk a nyakában himbálódzott. Harmincnégy éves vagyok. Nagyjából velem egykorúnak tűnt.

– Dr. Heller vagyok – mutatkozott be közelebb lépve. – Ruth Heller.

Megmondta a keresztnevét. A szakmabelinek kijáró udvariasság. Ruth Heller a szemembe nézett. Próbáltam összpontosítani. Az agyam még mindig le volt lassulva, de éreztem, hogy kezdek magamhoz térni.

– A Szent Erzsébet Kórházban van – folytatta dr. Heller alkalomhoz illő komorsággal.

A háta mögött kinyílt az ajtó, és egy férfi lépett be a helyiségbe. Az agyamra ereszkedett köd miatt nem láttam teljesen tisztán, de nem tűnt ismerősnek. A férfi összefonta a karját, és kiszámított lezserséggel a falnak támaszkodott. Nem orvos, gondoltam. Egy idő után az ember felismeri a kollégákat.

Dr. Heller futó pillantást vetett a férfira, majd ismét felém fordult.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Meglőtték – felelte. Majd hozzátette: – Kétszer.

Egy pillanatra elhallgatott, és ismét a fal mellett álló férfira pillantott, de az nem mozdult. Kinyitottam a számat, hogy mondjak valamit, de Ruth Heller megelőzött.

– Az egyik golyó súrolta a koponyáját. A lövedék szó szerint megskalpolta. Nyilván tudja, hogy az ilyen sérülések rendkívül nagy vérveszteséggel járnak.

Igen, tudtam. Aki komoly fejsérülést szenved, általában úgy vérzik, mintha lefejezték volna. Ez magyarázatot ad a kínzó viszketésre. Ruth Heller egy pillanatra elhallgatott, ezért rákérdeztem:

– És a másik golyó?

Heller hosszan kifújta a levegőt.

– Az egy kicsit komplikáltabb ügy.

Csendben vártam, hogy folytassa.

– A lövedék a mellkasán érte, és megsértette a szívburkot. Ennek következtében nagy mennyiségű vér szivárgott a szív és a burok közé. A kiérkező mentősök nem tudták kitapintani a pulzusát, ezért el kellett törniük a szegycsontját…

– Doktor? – szakította félbe a falnál álló férfi, és egy pillanatra azt hittem, hozzám beszél. Ruth Heller bosszúsan elhallgatott. A férfi ellökte magát a faltól. – A részletek ráérnek később is. Ilyenkor minden perc számít.

A doktornő összevonta a szemöldökét, de láttam rajta, hogy nincs kedve ellenkezni.

– Itt maradok, és figyelem a beteg állapotát, ha nem probléma – mondta a férfinak.

Dr. Heller eltávolodott az ágyamtól, és most a férfi magasodott fölém. A feje túl nagy volt a vállához képest, úgy tűnt, mintha a nyaka bármelyik pillanatban összeroppanhatna a súly alatt. Haját rövidre vágatta, csak a homlokán hagyott meg néhány hosszabb tincset. Állán ocsmány szakáll éktelenkedett, amelytől rovarszerű lett az arca. Mindent egybevetve úgy festett, mint egy fiúbanda tagja, aki túl sokat szív. Rám mosolygott, de a mosolyában nem volt semmi melegség.

– Bob Regan nyomozó vagyok a kasseltoni rendőrségtől – mutatkozott be. – Tudom, hogy jelen pillanatban kissé össze van zavarodva.

– A családom… – kezdtem.

– Arra is rátérek – szakított félbe. – De mielőtt ismertetném az ügy részleteit, fel kell tennem néhány kérdést.

A válaszomra várt. Igyekeztem lesöpörni az agyamról a pókhálókat, és azt feleltem:

– Rendben.

– Mi az utolsó emléke?

Lázasan kutattam a memóriámban. Emlékeztem, hogy aznap reggel felkeltem, felöltöztem. Benéztem Tarához. Bekapcsoltam a kiságy fölé erősített fekete-fehér forgójátékot, amelyet az egyik kollégámtól kaptam, aki váltig állította, hogy segít stimulálni a csecsemők agyműködését. A forgó nem mozdult, és a bádoghangú dallamot sem kezdte el játszani. Lemerült benne az elem. Elhatároztam, hogy délután kicserélem benne, majd elindultam le a földszintre.

– Müzliszeletet eszem – feleltem végül.

Regan bólintott, mintha számított volna erre a válaszra.

– A konyhában volt?

– Igen. A mosogatónál.

– Aztán?

Erősebben koncentráltam, de semmi más nem jutott eszembe. Megráztam a fejemet.

– Egyszer már felébredtem. Éjszaka. Akkor is itt voltam, azt hiszem.

– Ez minden?

Ismét megpróbáltam visszaemlékezni, de hiába.

– Igen, ez minden.

Regan felcsapott egy noteszt.

– Ahogy az orvos mondta, kétszer magára lőttek. Nem emlékszik a fegyverre vagy a lövés hangjára?

– Nem.

– Azt hiszem, ez érthető. Súlyosan megsérült, Marc. A mentősök azt hitték, meghalt.

Éreztem, hogy megint kiszárad a szám.

– Hol van Tara és Monica?

– Haladjunk sorjában. – Regan a noteszét bámulta, nem nézett rám. Szörnyű balsejtelem kezdett eluralkodni rajtam. – Hallott betörni egy ablakot?

Kábának éreztem magam. Megpróbáltam elolvasni az infúziós tasak címkéjét, hogy lássam, mivel zsibbasztanak. Nem sikerült. Nyilván valamilyen fájdalomcsillapító. Valószínűleg morfin. Próbáltam leküzdeni a hatását.

– Nem – válaszoltam.

– Biztos benne? A ház hátsó ajtajánál betört egy ablak. Az elkövető feltehetően úgy jutott be.

– Nem emlékszem üvegcsörömpölésre – feleltem. – Tudják, ki…

Regan ismét a szavamba vágott.

– Nem, egyelőre nem. Azért teszem fel ezeket a kérdéseket. Hogy kiderítsük, ki tette. – Felnézett a noteszból. – Vannak ellenségei?

Tényleg ezt kérdezte tőlem? Fel akartam ülni, hogy jobban szemügyre vehessem, de esélyem se volt. Nem tetszett, hogy ezúttal én vagyok a beteg, és nekem kell az ágyban feküdnöm. Azt mondják, az orvosokból lesz a legrosszabb páciens. Valószínűleg a hirtelen szerepcsere az oka.

– Tudni akarom, hogy van a feleségem és a lányom.

– Megértem – bólintott Regan, és volt valami a hangjában, amitől jeges borzongás futott végig a gerincemen. – De most nem engedhetjük meg, hogy ez elvonja a figyelmét, Marc. Egyelőre még nem. Segíteni akar, igaz? Akkor haladjunk sorjában. – Ismét a noteszére pillantott. – Szóval, vannak ellenségei?

Meddőnek és értelmetlennek tűnt minden további vita, ezért kelletlenül beletörődtem a helyzetbe.

– Olyan, aki rám lőne?

– Igen.

– Nem, nincsen senki.

– És a feleségének? – Tekintetével az arcomat fürkészte. Monica jelent meg lelki szemeim előtt, az a kedves pillanat, amikor felragyogott az arca a Raymondskill-vízesés láttán, és ijedtséget színlelve ölelte át a nyakamat, miközben robajlott körülöttünk a víz. – Voltak ellenségei?

Reganre pillantottam.

– Monicának?

– Azt hiszem, egyelőre ennyi elég lesz – szólalt meg Ruth Heller.

– Mi történt Monicával? – kérdeztem.

Dr. Heller közelebb lépett, és megállt Regan nyomozó mellett. Mindketten engem néztek. Heller ismét tiltakozni akart, de beléfojtottam a szót.

– Kíméljen meg ettől az „óvjuk a beteget” baromságtól. – Kiabálni próbáltam, félelem és harag csatázott bennem az agyamat tompító vegyszerekkel. – Tudni akarom, mi történt a feleségemmel!

– Meghalt – mondta Regan nyomozó. Csak így, ilyen egyszerűen. Meghalt. A feleségem. Monica. Mintha meg sem hallottam volna. A szó nem jutott el a tudatomig. – Amikor a rendőrség behatolt a házukba, mindketten lőtt sebbel hevertek a földön. Magát meg tudták menteni. A feleségét azonban már nem. Részvétem.

Újabb kép ugrott be: Monica a tengerparton Martha’s Vineyard szigetén, barna fürdőruhában, fekete haja nedvesen tapad az arcára, ajkát pengeéles mosolyra húzza. Pislogtam, hogy eltüntessem a képet.

– És Tara?

– A lánya. – Regan gyorsan megköszörülte a torkát. Ismét a noteszébe pillantott, de nem hiszem, hogy bármit le akart volna írni. – A lánya otthon volt aznap reggel, igaz? Mármint amikor az incidens történt?

– Igen, természetesen. Hol van most?

Regan lecsapta a notesz fedelét.

– Nem volt a helyszínen, amikor megérkeztünk.

A tüdőm helyére egy betontömb került.

– Nem értem.

– Eredetileg abban reménykedtünk, hátha egy családtag vagy barát gondjaira bízták. Esetleg egy bébiszitter vigyáz rá, de… – Nem fejezte be a mondatot.

– Azt akarja mondani, hogy nem tudják, hol van Tara?

Ezúttal nem habozott a válasszal.

– Igen, így van.

Úgy éreztem, mintha egy óriás ült volna a mellkasomra. Behunytam a szemem, és visszasüppedtem a párnába.

– Mennyi idő telt el? – kérdeztem.

– Az eltűnése óta?

– Igen.

Dr. Heller túl gyorsan kezdett beszélni.

– Meg kell értenie. Nagyon súlyos sérülésekkel hozták be. Nem sok remény volt arra, hogy életben marad. Lélegeztető gépre tettük. Az egyik tüdeje összeomlott. Ráadásul vérmérgezést kapott. Maga orvos, úgyhogy tudnia kell, milyen súlyos dologról beszélek. Megpróbáltuk csökkenteni a gyógyszeradagot, hogy felébredjen…

– Mennyi idő telt el? – kérdeztem újra.

A doktornő és Regan összenéztek, majd Heller mondott valamit, amitől ismét elakadt a lélegzetem.

– Tizenkét napig volt eszméletlen.

Második fejezet

– Megteszünk minden tőlünk telhetőt – mondta Regan begyakoroltnak tetsző hangon, mintha az ágyam mellett állva próbálgatta volna, hogyan adja elő, amíg még eszméletlen voltam. – Mint említettem, először nem tudtuk, hogy egy eltűnt csecsemőt keresünk. Értékes időt vesztettünk akkor, de mostanra utolértük magunkat. Tara fotóját elküldtük minden rendőrőrsnek, repülőtérnek, autópálya-kapunak, busz- és vonatpályaudvarnak százötven kilométeres körzeten belül. Utánanéztünk a hasonló gyermekrablási eseteknek, hátha a látókörünkbe kerül valaki.

– Tizenkét nap – ismételtem.

– Lehallgatjuk az összes telefonját, az otthoni vonalát, a munkahelyit, a mobilját…

– Miért?

– Hátha valaki felhívja, hogy váltságdíjat követeljen – válaszolta Regan.

– Volt ilyen hívás?

– Egyelőre nem.

A fejem visszahanyatlott a párnára. Tizenkét nap. Tizenkét napja fekszem ebben a kórházi ágyban, miközben az én kis tündérem… elhessegettem a gondolatot.

Regan megvakarta a szakállát.

– Emlékszik, mit viselt Tara aznap reggel?

Emlékeztem. Új reggeli rutinom alakult ki az elmúlt fél évben. A korai kelés után lábujjhegyen Tara bölcsőjéhez mentem, és gyönyörködtem a kislányomban. Egy csecsemő nem csak móka és kacagás. Vannak agyzsibbasztóan unalmas pillanatai a gyereknevelésnek. Vannak éjszakák, amikor úgy ordít, hogy azt érzem, mintha valaki sajtreszelőt húzogatna az idegvégződéseimen. Semmi kedvem megszépíteni, mit is jelent valójában az élet egy kisbabával. De szerettem ezt az új reggeli rutint. Tara apró testének látványa valamiképpen erőt adott. De nem csak erről volt szó, azt hiszem, egyfajta elragadtatást éreztem, amikor ránéztem. Vannak, akik templomban tapasztalják meg azt az élményt. Én – igen, tudom, mennyire giccsesen hangzik – ott, a bölcső mellett állva találtam rá.

– Rózsaszín rugdalódzót fekete pingvinekkel – mondtam. – Monica vette a Baby Gapben.

Regan lejegyezte.

– És Monica?

– Mi van vele?

Ismét a noteszébe temette az arcát.

– Ő mit viselt?

– Farmert – feleltem, és eszembe jutott a Monica formás csípőjén feszülő nadrág – és piros blúzt.

Regan lefirkantott még néhány szót.

– És… találtak már valamit? – kérdeztem.

– Minden lehetséges nyomot megvizsgálunk.

– Nem ezt kérdeztem.

Regan szótlanul meredt rám. Beszédes volt a tekintete.

A lányom. Eltűnt. Egyedül van. Tizenkét napja. A tekintetére gondoltam, arra az apró meleg fényre, amelyet csak egy szülő láthat, és kicsúszott a számon valami ostobaság.

– Életben van.

Regan oldalra billentette a fejét, mint egy kiskutya, amikor új hangot hall.

– Ne adja fel – kértem.

– Nem fogjuk. – Továbbra is kíváncsi tekintettel fürkészett.

– Csak arról beszélek… van gyereke, Regan nyomozó?

– Két lányom – felelte.

– Lehet, hogy ostobaságnak hangzik, de tudnám. – Ugyanúgy, ahogy Tara születésekor is tudtam, hogy a világ soha többé nem lesz ugyanolyan. – Tudnám – ismételtem.

Regan nem válaszolt. Rájöttem, hogy nevetséges, amit mondok, különösen egy olyan ember szájából, aki csak legyint, ha a természetfölöttivel vagy a hatodik érzékkel kapcsolatos történeteket hall. Tisztában voltam vele, hogy ez a „tudás” inkább akarásból fakad. Annyira akarok hinni benne, hogy az agyam fittyet hány a tényekre. De akkor sem voltam hajlandó elengedni. Úgy kapaszkodtam belé, mintha az életem függne tőle.

– További információkra van szükségünk öntől – mondta Regan. – Magáról, a feleségéről, a barátaikról, az anyagi helyzetükről…

– Később – szólt közbe újra dr. Heller. Előrelépett, mint aki meg akar védeni a nyomozótól. A hangja határozott volt. – Pihenésre van szüksége.

– Nem, most – ellenkeztem egy árnyalatnyival az övénél is határozottabb hangon. – Meg kell találnunk a lányomat.

Monicát a Portman család kriptájában temették el az apja birtokán. A temetésen természetesen nem voltam jelen. Nem tudom, mit éreztem volna, de ha igazán őszinte akarok lenni, a feleségemmel kapcsolatos érzéseim mindig is zavarosak voltak. Monica igazi arisztokratikus szépség volt finom arcvonásokkal, egyenes szálú fekete hajjal és feszesre zárt ajkakkal, ami egyszerre tűnt izgatónak és idegesítőnek. Házasságunk régimódi recept szerint történt – nem volt más választásunk a gyerek miatt. Na jó, ez így túlzás. Én még hezitáltam, amikor Monica teherbe esett. A közelgő gyermekáldás végül a házasság felé billentette a mérleg nyelvét.

A temetés részleteiről Monica nagybátyjától, Carson Portmantől értesültem, feleségem családjának egyetlen tagjától, aki még tartja velünk a kapcsolatot. Monica nagyon szerette a bácsikáját. Carson a kórházi ágyam mellett ült, a kezét összekulcsolta az ölében. Úgy nézett ki, mint egy jóságos egyetemi tanár – vastag lencséjű szemüveg, kopott tweed öltöny és hatalmas Albert Einstein-Don King hajkorona. Barna szeme gyanúsan csillogott, amikor szomorú baritonján elmondta, hogy Edgar, Monica apja gondoskodott róla, hogy a temetés „ízléses és visszafogott” legyen.