Jeff Abbott

Adrenalin

Jaffa Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ NOVEMBER 14.–ÁPRILIS 10.

MÁSODIK RÉSZ ÁPRILIS 10–14.

HARMADIK RÉSZ ÁPRILIS 14–21.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Beth és Emmett Richardsonnak,

akik krimirajongóvá tettek.

Köszönet a bűncselekményekért.

ELSŐ RÉSZ
NOVEMBER 14.–ÁPRILIS 10.

„Az illegalitás világában a kezdet sokszor maga a vég, és fordítva… Dollármilliárdok mozognak világszerte a törvényes csatornák megkerülésével… Emberi életeket tesznek tönkre, miközben az így megszerzett profitból hatalmas birodalmak épülnek.”

Carolyn Nordstrom: Global Outlaws

1

Egyszer a feleségem megkérdezte tőlem: ha tudnád, hogy ez az utolsó napunk együtt, mit mondanál nekem?

Egy éve voltunk házasok. Az ágyban feküdtünk, figyeltük, ahogy a napfény lassan beszivárog a vastag sötétítőfüggönyön keresztül. Az igazat válaszoltam: bármit, csak azt nem, hogy isten veled. Soha nem lennék képes örökre elbúcsúzni tőled.

Két évvel később az az utolsó nap ugyanúgy kezdődött, mint bármely másik. Ötkor keltem, kocsiba ültem, és leparkoltam a Vauxhall metróállomás közelében. Az állomástól néhány saroknyira álló lakótömböt szoktam használni reggeli kalandozásaim során.

Hosszú bemelegítéssel kezdtem a futást a régi épület betonudvarán. A lassú helyben futásra azért van szükség, hogy megemelkedjen a testhőmérséklet. Kulcsfontosságú, hogy az izmok és az inak megfelelően be legyenek melegítve. Amikor ezzel megvoltam, nekiindultam. Közvetlenül előttem téglafal magasodott majdnem egy méterrel a fejem fölé. Lábamat a függőleges falnak támasztva lendületből fellöktem magam a levegőbe, ujjaimmal megragadtam a fal tetejét, és egyetlen sima mozdulattal felhúztam magam, ahogy korábban már legalább ezerszer. Nem lihegtem, nem ropogtak az ízületeim. Igyekeztem néma csendben mozogni. A csend azt jelenti, hogy ura vagyok a helyzetnek. A fal túloldalán leérkezve tovább futottam, majd fél kézzel kitámasztva átlendültem egy jóval alacsonyabb fal fölött, lábam majdnem súrolta a téglákat.

Be az épületbe. Húgyszagú, fekete-fehér falfirkákkal kidekorált lépcsőházba jutottam. Bal lábbal elrugaszkodtam az összerajzolt faltól, és az így nyert lendülettel felugrottam a korlátra a lépcsőfordulóban. Nehéz mozdulatsor, egyszer már elestem itt, de ezen a napon tükörsimán érkeztem meg a korlátra, nem billentem ki az egyensúlyomból. A szívem vadul zakatolt, de az elmém higgadt maradt. Adrenalin áradt szét az ereimben. A korlátról egy acélgerendára ugrottam, amely átlógott az építési területre, onnan pedig átlendültem egy lecsupaszított emeletre. Az épület teljes felújítás alatt állt. Semmit nem fogok megrongálni, nem hagyok nyomot magam után. Lehet, hogy birtokháborítást követek el, de nem vagyok vadállat. Végigszáguldottam az emeleten, felugrottam a levegőbe, elkaptam egy másik acélgerendát, továbblendültem, elengedtem, és földet érve gördültem egyet a padlón. Az ütést a hátammal tompítottam, nem a térdemmel. Felpattantam, futottam tovább, vissza az épületbe, új, hatékonyabb módszereken gondolkodva. A parkour, a városi akadályfutás művészete egy ideig magasan tartja az adrenalinszintemet, miközben végtelen nyugalom száll meg. Elég egy rossz lépés, és lezuhanok a téglafalról. Egyszerre felvillanyozó és megnyugtató.

Még három alkalommal hatoltam be az épület bugyraiba — töredezett padlójú szintekre, üresen ásító lépcsőházakba és helyiségekbe —, ugrottam, vetődtem, futottam, zuhantam, hogy megtaláljam a legegyszerűbb és legrövidebb utat a félig lerombolt falak, az alacsony téglamellvédek és az üres lépcsők között. Izmaim gőzerővel égették az energiát, a szívem vadul zakatolt, de egész idő alatt igyekeztem megőrizni hűvös távolságtartásomat és nyugalmamat. Keresd a vonalat, mindig csak azt a vékony határvonalat! Hallottam az éledező forgalom zaját, világosodott az égbolt, új nap kezdődött.

Sokak szerint a brit önkormányzati lakások merényletet követnek el a jó ízlés ellen. Attól függ, hogyan néz rájuk az ember. Egy parkour futó számára a régi, négyszögletes épületek gyönyörűek. Sok sík felület és fal, amelyeken végig lehet futni, át lehet lendülni. Korlátok, mellvédek, amelyekről le lehet ugrani, el lehet rugaszkodni, és olyan szomszédok, akik nem hívják azonnal a rendőrséget.

Az utolsó szakaszon a második emeletről ugrottam le, elkaptam egy acélgerendát, így csökkentve a zuhanás erejét, majd a mozdulatsort végig kontrollálva földet értem.

— Hahó! — kiáltotta egy hang, miközben még a levegőben voltam. Leérkeztem a betonra, a vállammal és a fenekemmel tompítottam a becsapódás erejét. A mozdulatsor végén felpattantam a talajról, tettem három lépést és megálltam.

Nem egy biztonsági őr, hanem egy kamasz srác figyelt. Cigaretta lógott a szája sarkából.

– Ezt meg hogy csinálja, ember?

— Gyakorlás — feleltem. — Sok-sok unalmas gyakorlás a titka.

– Mint egy pók — mondta mosolyogva. — Anyám hívni akarta a zsarukat, de lebeszéltem.

– Köszönöm. — A rendőrség tényleg nem hiányzott az életemből. Ideje új helyet keresnem a gyakorlásra. Búcsút intettem jótevőmnek, és futni kezdtem levezetésképpen. Húsz perccel később — miután jókora kört írtam le a háztömb körül, semmiben sem különbözve egy átlagos kocogótól — visszaültem a kocsimba, és hazahajtottam. A legtöbb Londonban élő amerikainak nincsen autója. Nincs rá szükségük.

Nekem mindenesetre van egy a biztonság kedvéért.

Felmentem Charlotte Street-i apartmanunkba, amely nem messze volt a British Museumtól. Igyekeztem csendben besurranni, nem akartam felébreszteni Lucyt.

Már ébren volt, gyümölcslevet kortyolgatott a konyhaasztalnál, előtte a nyitott laptop. Rám pillantott.

– Jó reggelt, tökfej — mondta, azután újra a számítógép felé fordította a tekintetét. — Megint rosszalkodtál?

Elfelejtettem levenni a bandázst a kezemről, azzal védem a tenyeremet parkour közben. Hallottam a hangjából kicsendülő csalódottságot.

– Szia!

– Nem estél le egy épületről sem?

– Nem, Lucy. – Töltöttem magamnak egy pohár gyümölcslevet.

– Micsoda megkönnyebbülés! Ha egyszer elvéted egy fal peremét, és idő előtt szörnyethalsz, majd elmondom a gyerekünknek, hogy a szokásos kora reggeli őrültséged végzett veled.

– Azok a falak nem magasak. Nem vállalok felesleges kockázatot. – Védekező pozíciót vettem fel.

– Várandós vagyok, Sam, ilyenkor minden kockázat felesleges.

– Ne haragudj. Nagyrészt csak szimpla kocogás volt. – Levettem a tenyérvédőt, és a zsebembe gyűrtem. A hűtőszekrényhez léptem, és kivettem egy üveg hideg vizet. Lassan, nagy kortyokban ittam. Zuhany, kávé, azután egy hosszú nap az irodában. Az adrenalinlöketnek mára vége volt.

– Sam?

– Igen?

– Szeretlek. Csak azt akarom, hogy tudjad.

– Tudom. Én is szeretlek. – Elfordultam a hűtőtől, és Lucyre néztem. Még így, kora reggel, gyűrötten is gyönyörűnek láttam: vörösesbarna haj, mélybarna szem, szív alakú arc, telt, piros ajkak. A legjobban a szemét szerettem. – Tudom, hogy a munkádban mindenki másnál jobb vagy. Félek, hogy egyszer leesel az egyik ilyen őrült kalandod során. Nem szeretném, ha kitörnéd a nyakadat. Hamarosan megszületik a gyerekünk. Nem felejtetted el, ugye?

– Oké. Megtanulok golfozni.

Lucy arckifejezése arról árulkodott, hogy nem veszi komolyan az ígéretemet, de azért így felelt:

– Köszönöm. Ne felejtsd el, hogy ma este Carstairsékkel és Johnsonékkal vacsorázunk.

Elmosolyodtam. Az ő barátai voltak, nem az enyémek, de kedveltem őket, és tudtam, hogy a pici érkezése után jóval kevesebb alkalmunk lesz étterembe járni. És talán tudnak ajánlani egy golfoktatót.

– Oké, ötre itthon vagyok.

– Hatkor találkozunk velük a tapas bárban Shoreditchben. Jelenésed van ma reggel?

– PowerPointtal súlyosbítva – bólintottam. – Egész napos megbeszélés Brandonnal meg az öltönyösökkel. – Felállt, hogy kinyújtóztassa a tagjait, majd a pocakjára tette a kezét. – De lemondhatom. Inkább elmegyek veled az orvoshoz.

– Ne.

– Ments meg, kérlek, a PowerPointtól. Hadd menjek inkább veled és a Pocaklakóval! – Egyelőre kerültük a névadás kérdését, ezért adtam ezt az álnevet születendő gyermekünknek.

– Pocaklakó – mondta, és megsimogatta a hasát.

– Azt hiszem, inkább egyenesen az étterembe megyek. Lehet, hogy a megbeszélés után meg kell innom egy sört az öltönyösökkel.

Elnevette magát, és mosolyogva ezt mondta:

– Ó, micsoda kemény melód van!

Magam hálát adtam az égnek, hogy az én házasságom nem olyan, mint a szüleimé. Lucyvel sosem veszekedtünk, nem lövelltünk egymás felé gyilkos pillantásokat, nem gyötörtük egymást napokig tartó hallgatással.

– Menj csak nyugodtan tivornyázni, a terhes feleségedet pedig hagyd otthon. – Elmosolyodott, és becsukta a laptopot. – De előbb gyere ide!

Mielőtt megmozdulhattam volna, odalépett hozzám, és egyik kezével végigsimította a hátamat. A terhes nők tele vannak meglepetésekkel; mintha egy szellővel élne együtt az ember, amely mindig másfelé fúj. Imádtam. Lucy meglepően szenvedélyesen csókolt meg, hatalmas pocakja kettőnk közé préselődött.

– Ragadok az izzadtságtól – mondtam. – Büdös férj vagyok.

– Igen. Az vagy, te tökfej. Én meg hatalmas.

– Igen. Az vagy – mondtam, és megcsókoltam.

Ennél csodásabban nem is indulhatna a nap. Amikor végeztünk, készítettem magunknak pirítóst, kávét és gyümölcslevet reggelire, majd lezuhanyoztam, felöltöztem, és elindultam az irodába. Mielőtt kiléptem az ajtón, még visszanéztem a konyhaasztalnál ülő Lucyre.

– Szeretlek – mondtam.

– Szeretlek – mondta.

Emlékezetes utolsó szavak.

2

A londoni égbolt fényesen ragyogott, mint egy vakítóan kék szempár. Váratlanul derűs idő volt ezen a novemberi napon két szürke, borongós hét után. Majdnem egy éve éltem Londonban. Azon az utolsó reggelen felhúztam elegáns öltönyömet, és elmetróztam a Holbornig. Úgy néztem ki, mint azok a fiatal ügyvédek, akik egy-egy céghez vagy a bíróságra igyekeztek. Azzal a különbséggel, hogy az aktatáskámban egy 9 mm-es Glock, egy feltételezett bűnügyi hálózat pénzügyi információival teli laptop és egy sajtossonkás szendvics lapult. Lucy ragaszkodott hozzá, hogy ebédet készítsen nekem, miután én csináltam a reggelit. Úgy tervezte, később jön be az irodába, amikor végez az orvosnál. Majdnem három éve dolgoztunk együtt, először még Virginiában – ott ismerkedtünk meg és házasodtunk össze –, majd itt. Szerettem Londont, szerettem a munkámat, örültem neki, hogy a Pocaklakó itt fog megszületni, és első éveit ebben a nagyvárosban tölti ahelyett, hogy egyik földrészről a másikra ugrálna, mint én. Vannak srácok, akik minden évben másik iskolába járnak, velem az is gyakran előfordult, hogy más féltekén iratkoztam be az új tanévre.

Holborn a régi és az új keveréke. Az irodaépületünk azon a részen volt, ahol High Holbornt már csak simán Holbornnak hívják. Egy modern üveg- és krómépítményben dolgoztam, amely kétségkívül bosszantotta az építészet szerelmeseit; a közvetlenül mellette álló épületet éppen tatarozták, fel volt állványozva a homlokzata. Az állványzat alatt a gyalogosok csak egyesével tudtak haladni mindkét irányban – amikor csak lehetett, igyekeztem kerülni ezt a szűk járdaszakaszt. Az iroda előtt a járda kiszélesedett, én pedig a kifelé áramló embertömegben befurakodtam az épületbe.

Az épületben főként kisebb cégek béreltek – ügyvédek, piackutatók és egy munkaközvetítő – béreltek irodát, leszámítva a legfelső emeletet, amit a liftben látható felirat szerint az NST Consulting bérelt. A kezdőbetűket egy dartstáblára erősített újságpapír segítségével választottuk ki egy éjjel: három dobás, három betű. Lucyvel és Brandonnal, a főnökömmel, gyakran viccelődtünk azon, hogy az NST valójában a Nem Szívódhatsz fel Teljesen rövidítése.

A rideg előszobában csak egy John nevű őr foglalt helyet az íróasztala mögött – vastag nyakú brooklyni tag annyi fegyverrel a fiókjában, hogy szükség esetén egy kisebb hadsereget is fel tudjon tartóztatni. John éppen egy krikettről szóló könyvet olvasott, és a homlokát ráncolta. A magam részéről már régen feladtam, hogy megértsem ennek a játéknak a szabályait. Megálltam az ajtó előtt, lehúztam a belépőkártyámat, az ajtó kinyílt, én pedig beléptem. Az NST irodái első ránézésre megtévesztően szerénynek tűntek. A falak és az ablakok edzett acélból, illetve golyóálló üvegből voltak; a számítógépeket a létező legerősebb tűzfal védte. Irodák és néhány fülke a közös légtérben, mindössze nyolc ember dolgozott itt. Ugyanolyan szaga volt, mint minden irodának: egy kis tinta, odaégett kávé és táblafilc.

A megbeszélés, amelyről azt hittem, tízkor kezdődik, már folyt. Brandon a konferenciaszobában ült három másik öltönyössel Langley-ből, és éppen egy PowerPointot nézett összevont szemöldökkel, amelyen három nappal ezelőtti dátum szerepelt.

A francba!

Beléptem a helyiségbe.

– Nem tízkor?

– Nyolckor. Húsz percet késett. – Brandon kényszeredett mosollyal nézett rám.

– Elnézést kérek.

Az öltönyösök közül ketten idősebbek voltak nálam, és máris bizalmatlanul méregettek. A harmadik fiatalabb volt, mint én, telejegyzetelt papírlap hevert előtte az asztalon. Igazi buzgómócsing típusnak tűnt.

– Ha Lucy éppen szül, akkor meg van bocsátva – mondta Brandon. Eredetileg Dél-Karolinából származott, és ez még a sok külföldön eltöltött év után is érződött a kiejtésén.

– Se gyerek, se kávé – feleltem. – Viszont van egy friss prezentációm. Adsz még öt percet?

Az öltönyösök bólintottak, mindhárman felálltak, és bemutatkoztunk egymásnak. Kezet ráztunk, azután kimentek, hogy újratöltsék a poharukat az amerikai kormány által jóváhagyott bűnrossz kávéval. Kinyitottam a laptopomat.

– Örülnék, ha nem késne, Sam – mondta Brandon harag nélkül.

– Nem szokásom, uram. Elnézést kérek.

– Remélem, jó híreket hozott. A srácok a költségvetési irodától vannak. Azt gondolják, hogy csak az időnket vesztegetjük. Győzze meg őket, hogy nem így van.

Nincs annál nagyobb motiváció, mint amikor azzal fenyegetnek, hogy megszüntetik az állásodat.

Amikor az öltönyösök visszatértek a borzalmas kávéjukkal, gyorsan átugrottam az unalmasabb diákat, és egy homályos fotónál állapodtam meg. Pirospozsgás, kissé túlsúlyos, apró fülű férfi nézett ránk a monitorról. Sötét, göndör haját mintha éppen most kócolták volna össze.

– Uraim. Vadászok vagyunk. A nemzetközi bűnözés országhatárokat nem ismerő köreibe akarunk behatolni, amelynek befolyásos támogatói vannak a különböző kormányokban világszerte. – A fényképre mutattam. – Olyanok vagyunk, mint az antilopokat üldöző oroszlánok. Ez a férfi a csorda leggyengébb tagja. Egyre közelebb kerülünk hozzá. Valószínűleg ő a CIA legfontosabb célpontja.

– Mi a neve? – kérdezte az egyik öltönyös.

– Nem tudjuk sem a nevét, sem a nemzetiségét, de az egyéb rendelkezésünkre álló információk alapján azt gyanítom, hogy orosz. Ő mozgatja és kezeli ezeknek a nemzetközi bűnügyi hálózatoknak a tisztára mosott pénzét. A Pénzguru nevet adtam neki.

– Meséljen a hálózatról, Sam – mondta Brandon.

– A maffia egy régi típusú bűnszervezet: egy mindenek felett álló vezető irányítja, akit verőlegények és pénzmosók hada szolgál ki. Az új típusú szervezetek azonban ennél sokkal specializáltabbak. Mindegyik egység – a biztonságért, megfélemlítésért vagy likvidálásokért felelős bérgyilkosok; a pénzmosást intéző gazdaságisok vagy az áru csempészésében jártas logisztikusok – teljesen önálló. Mindegyiket csak egy bizonyos feladattal bízzák meg, és elképzelhető, hogy minden egyes alkalommal másik különítmény végzi el a munkát. Ennek következtében sokkal nehezebb felszámolni a hálózatot és részletes információkat szerezni a szervezet egészéről.

– Tudom, hogy kitüntetett figyelmet szentelünk azoknak a hálózatoknak, amelyeknek politikai kapcsolataik lehetnek – szólalt meg a legfiatalabb öltönyös. – Sikerült beépülnünk egy horvát fegyvercsempész-hálózatba, a hollandiai Ling családba, az edinburgh-i Barnhill hálózatba…

A fiatal öltönyös az én oldalamon állt, többes szám első személyben fogalmaz. Ezt jó jelnek vettem.

– A szövetségiek azért tudták felszámolni a maffiát, mert az egy hierarchikus rendszer volt. Az alacsonyabb szinten álló verőlegények tanúskodtak a nagykutyák ellen. Itt azonban csak azok a közös szereplők jelentik a gyenge láncszemeket, akik egyik hálózatról a másikra vándorolnak. – Megütögettem a Pénzguru ocsmány ábrázatát a képernyőn. – Ez a pasas a kapocs néhány nagyon gonosz figura között. Itt már többről van szó, mint egyszerű bűnszervezetről. Ez már fenyegetést jelent, és nem csak a szövetségeseink, hanem az Egyesült Államok számára is. Ez a férfi a legkomolyabb esélyünk arra, hogy leleplezzük a nyugati világot érintő legsúlyosabb fenyegetések némelyikét.

– Nem is látszik olyan veszélyesnek – jegyezte meg Brandon, és ezen mindenki jót nevetett. Kivéve engem. Arra készültem, hogy halálra rémítem őket, ha elmondom, amit kiderítettem.

– Szóval a kérdés az, hogyan találjuk meg ezt a Pénzgurut, és… – Megszólalt a telefonom. Amikor az ember felesége a hetedik hónapban van, a legfontosabb megbeszélések kellős közepén is felveheti a telefonját.

– Elnézést – tátogtam Brandonnak. – A feleségem terhes – mondtam az öltönyösöknek. Kiléptem a folyosóra. Ismeretlen számról hívott valaki. – Halló?

– Tökfej? – szólt bele Lucy. – Találkoznunk kell odakint.

– Ööö, éppen egy megbeszélésen vagyok.

– Gyere ki, Sam! Most azonnal. – Ekkor hallottam csak meg: valahogy más volt a hangja, mint amikor sötét árny suhan el a nyári víztükör alatt.

Az ajtó felé indultam.

– Új telefonod van?

– Elveszítettem a régit. Most vettem egy újat. Rohadt egy reggel.

Hallottam, hogy a hangja remeg a feszültségtől.

– Rosszul érzed magad?

– Gyere ki, kérlek!

Rossz hír, amit szemtől szembe akar közölni. Nem az irodában, ahol mások is tanúi lehetnek. Jeges rémület szorította össze a szívemet. A Pocaklakó. Lucy orvoshoz ment ma reggel. Valami baj van a picivel.

Kisiettem az irodából, elszáguldottam John mellett, aki a krikettkönyvet egy angol bulvárlapra cserélte. Végigmentem a folyosón.

– Hol vagy?

– Kint a Holbornon.

– Minden rendben?

– Nem… csak gyere ki az utcára, kérlek.

Lerohantam a lépcsőn, hat emelet, nem vártam a liftre. Leértem az előcsarnokba.

Sehol nem láttam Lucyt.

– Gyere ki az utcára – mondta. – Kérlek, Sam! Könyörgöm!

– Mi a baj? – Kirohantam a forgalmas utcára. Végignéztem a hömpölygő tömegen – irodai dolgozók, küldöncök, vásárlók, az elmaradhatatlan londoni turisták. Két fiatal nő állt az épület falánál divatos kabátban, cigarettázva, teát szürcsölgetve hatalmas papírpoharakból, miközben nevetgélve pletykáltak. Az utcát pásztáztam. Sehol nem láttam Lucyt. – Hol vagy?

– Sam, kérlek. Fuss!

De addigra már futottam, még mielőtt Lucy mondta volna, mert annyira nem stimmelt ez az egész. A zsigereimben éreztem. Bebújtam a fedett gyalogfolyosóba a felállványozott épület előtt, végigfurakodtam az emberek között. Végül egy öltönyös férfit és kapucnis pulóvert viselő nőt kikerülve kijutottam az ideiglenes alagútból.

Megtorpantam. Nyoma sem volt Lucynek a járdán, sehol nem láttam a londoni forgatagban. Sehol. Körbefordultam. Hiába nézelődtem mindenfelé.

Hallottam, ahogy a terhes feleségem sír a vonal másik végén.

– Lucy? Lucy? – Olyan erővel szorítottam a készüléket, hogy az élei a tenyerembe vájtak.

– Engedj el! – zokogta a telefonba.

Vadul pásztáztam az utcát minden irányban, amikor autóduda harsant a közelben. Megfordultam, és egy teherautót láttam, amint éppen kikerül egy veszteglő Audit. A kocsi alig tíz méterre állt tőlem, az úttest másik oldalán, Lucy pedig az anyósülésen ült. Az iroda épülete köztem és az Audi között helyezkedett el. Az első gondolatom az volt, hogy senki sem áll meg a Holbornon. Az autó színe ezüstszürke volt, mint az eső előtti égbolt. A kormány mögött ülő férfi Lucyhez hajolt, majd visszafordult, és akkor már jobban láttam. Húszas évei vége felé járhatott. Sötét haj. Sötét napszemüveg. Szögletes áll. Amikor elfordította a fejét, valami fehérség villant a halántékán: kanyargós forradás, mint egy fektetett kérdőjel.

Lucy egyenesen a szemembe nézett.

Ekkor robbant a bomba.