Jeff Abbott

Bukás

Jaffa Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ NOVEMBER 3., SZERDA

MÁSODIK RÉSZ NOVEMBER 4., CSÜTÖRTÖK

HARMADIK RÉSZ NOVEMBER 5., PÉNTEK

NEGYEDIK RÉSZ NOVEMBER 6., SZOMBAT

ÖTÖDIK RÉSZ NOVEMBER 7., VASÁRNAP

HATODIK RÉSZ NOVEMBER 8., HÉTFŐ

HETEDIK RÉSZ AZ UTOLSÓ NAPOK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Mitch Hoffmannak

Corruptio optimi pessima.

Nincs rosszabb romlás,

mint amikor a legkiválóbb romlik meg.

(Latin közmondás)

ELSŐ RÉSZ
NOVEMBER 3., SZERDA

1.

November 3., szerda délután

San Francisco, Kalifornia

Néha elég egy apróság, hogy kisiklassa az ember életét, szétzúzza a családját, és fenekestül felforgasson mindent.

Ezúttal egy rágógumi adta meg a kezdőlökést.

Diana Keene az anyja újonnan vásárolt, rusnya retiküljébe nyúlt a vitájuk kellős közepén, hogy előkotorjon egy mentaízű rágót. Ekkor vette észre, hogy az anyja három mobiltelefont rejteget a táska mélyén: egy rózsaszínűt, egy kéket és egy zöldet. Diana azelőtt soha nem látta egyiket sem. Olcsó modellek voltak, szemben azzal az okostelefonnal, amelyet az anyja éjjel-nappal magánál hordott, ahogy az egy kommunikációs cég vezetőjétől el is várható.

– Mivel a távollétemben rád bízom a cég irányítását – magyarázta az anyja, háttal neki, miközben épp egy pulóvert gyömöszölt a bőröndjébe –, szeretném, ha nem kilenckor szédelegnél be az irodába, Diana. Ha fél nyolcra bent vagy, még arra is marad időd, hogy átfusd a keleti partról beérkező híreket.

Diana kivette a rágót a táskából, arrébb húzódott, és azon tűnődött, kérdőre vonja-e az anyját a füllentése miatt. Végül inkább az óvatos puhatolózás mellett döntött:

– Szerintem nem normális, hogy két hétig nem lesz nálad mobiltelefon. – Diana karba fonta a kezét, és az anyja hátára szegezte a tekintetét. Kicsomagolta a rágót, és a szájába csúsztatta a drazsét. – Mi van, ha szükségem lesz rád?

– Majdcsak boldogulsz valahogy. – Az anyja, Janice becipzározta a kisméretű bőröndöt, és mosolyogva szembefordult a lányával.

– És ha az egyik ügyfél hisztériás rohamot kap? Vagy ha elszúrok valamit?

– Kezeld a helyzetet! Át fogod vészelni. – Janice kihúzta magát és a lányára mosolygott.

– De anya… szükségem lehet… – Diana szégyenkezve elharapta a mondat végét. Az anyja válla felett kinézett az ablakon, ahonnan káprázatos kilátás tárult a San Franciscó-i öbölre, az Alcatraz otromba buckájára, és a messzeségben ívelő Golden Gate hídra. Tulajdonképpen mit várok tőled? Azt, hogy ezután is minden döntést te hozz meg helyettem?

– Mire, pénzre? – Gyakran próbálta befejezni a lánya mondatait, de szokás szerint most is félreértette, hogy mit akar mondani. – Diana, felnőtt nő vagy, jól fizető állással. Ki fogod húzni két hétig… mentőhitel nélkül. – Az anyja az ujjaival mutatta, hogy képletesen idézőjelbe tette az utolsó két szót.

– Igazad van. – Közben azt gondolta: Miért hazudsz nekem, anya? – Mit is mondtál, hol van ez a világtól távol eső rekreációs központ?

– Új-Mexikóban.

– És sehogy nem foglak tudni elérni? – Mondjuk, ezen a három ócska telefonon.

– A központban nem szabad mobilt használni. Gondolom, ha odaszólsz a portára, hagyhatsz üzenetet – mondta Janice, de a hangsúlya semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy nem szeretné, ha bármi megzavarná a Bikram jógázásában, a madárfigyelésben vagy a bioebédje elfogyasztásában. – Az egésznek az a lényege, hogy egy időre kivonuljunk a világból, édesem.

Diana gyomra görcsbe rándult attól, hogy az anyja ilyen rutinosan hazudik.

– Épp csak… ez nem vall rád. Nem szoktál így hátrahagyni csapot-papot. Meg a munkádat. Vagy engem.

– Ahogy mondod, kicsim. Munkamániás vagyok, és már nagyon belefáradtam. Itt az ideje, hogy pihenjek egy kicsit, ahogy annak is, hogy ezt elfogadd. – Szembesítsd a hazugságával, győzködte magát Diana. Persze, mert akkor rájön, hogy kutakodtál a táskájában, mint valami kisgyerek, holott huszonhárom éves vagy, nem pedig tizenhárom. Meg aztán… lehet, hogy anyának megvan az oka a titkolózásra. Diana belegondolt abba, hogy az anyja hány évet dolgozott le, felidézte mindazt, amit érte tett. Majd a kocsiban rákérdez a telefonokra. – Kész vagyok.

Diana megcsörgette a kulcsokat:

– Rendben, mehetünk.

Az anyja San Franciscó-i lakása egy lakóház komplett legfelső emeletét elfoglalta. Lementek a lifttel, átvágtak az épület keskeny előkertjén (amely ritkaságnak számított a városban), és kiléptek a súlyos vaskapun a Green Streetre. Diana az anyja bőröndjét a Jaguar hátsó ülésére tette; a kocsit a legutóbbi születésnapjára tőle kapta. Keresztülhajtottak Russian Hillen, elhagyták a rendezett városrészt. Janice egész úton azt ecsetelte, hogy miket kell elintézni az irodában, amíg ő szabadságon van: értékeléseket írni, az ügyfeleikről szóló cikkötletekkel házalni a vezető üzleti lapoknál, felkészülni a januárban esedékes új termékek piacra dobására. Diana kitartóan várta, hogy az anyja abbahagyja a hazudozást.

Tíz percre jártak a repülőtértől, amikor aztán nekiszegezte a kérdést:

– Miért viszel három, ismétlem, három mobilt egy olyan helyre, ahová tilos bevinni őket?

Az anyja egyenesen előre nézett.

– Azért, hogy legyen néhány tartalék dugiban, ha elkobozzák a telefonom.

Diana elnevette magát.

– Te bajkeverő! Add meg a mobilok számát, hogy rád csöröghessek, vagy SMS-t tudjak küldeni!

– Nem. Ne hívj fel! – Janice kinézett a szélvédőn. – Csak arra kérlek, hogy ne háborgass, hadd tegyem, amit tennem kell. – Szokatlanul komolyan beszélt.

– Anya…

– Ne hívogass, Diana! És, hogy őszinte legyek, nincs ínyemre, hogy a táskámban kotorászol. Ne ártsd bele magad a dolgaimba!

A szavai tőrdöfésként hasítottak Dianába. Az anyja nem szokott vele ilyen durván beszélni.

Kínos csend telepedett közéjük az autóban, mialatt Diana ráfordult a repülőtérre vezető lehajtóra.

– Nem szeretném, ha haraggal válnánk el, édesem – szólalt meg Janice.

– Tényleg a rekreációs központba mész? – Diana megállt a járda mellett.

– Hova máshova? – förmedt rá az anyja élesen. – Két hét múlva találkozunk. De az sincs kizárva, hogy hamarabb hazajövök, mert halálra unom magam. – Janice odahajolt Dianához, és félszeg, féloldalas ölelés kíséretében puszit nyomott az arcára.

Most is hazudsz, gondolta Diana. Nem hiszek neked.

– Szeretlek, kicsim – mondta Janice. – Jobban, mint hinnéd.

– Én is téged, anya. Érezd jól magad a… központodban!

Janice a szeme sarkából Dianára nézett.

– Ez a két hét kapóra jön, a távollétemben megmutathatod, ki vagy. Okosan, ügyesen! Bizonyítsd be a kollégáidnak, hogy megérdemled, hogy az örökömbe lépj! Mert te fogod vezetni a céget, ha én már nem leszek. – Janice hangja rekedtes lett a végére, mintha elakadt volna egy szösz a torkán. Megszorította Diana kezét.

A lány hallani sem akart arról, hogy egyszer majd az anyja nélkül kell folytatnia az életét.

– Kézben fogom tartani az ügyeket.

Janice kiszállt a kocsiból, kivette a kézipoggyászát a csomagtartóból, és elindult a terminál bejárata felé.

Dianának megfordult a fejében, hogy kipattan az autóból, az anyja után szalad, és búcsúzóul még egyszer megöleli, de aztán meggondolta magát. Nem kapsz ölelést, mert a vak is látja, hogy hazudsz, én pedig tudni akarom az okát.

Az anyja korábban még soha nem hazudott neki, szóval nyomós oka lehet rá. Két hétre elérhetetlenné akar válni. Diana útnak indult, vissza a városba, de a saját lakása helyett Russian Hill felé vette az irányt, az anyja lakásához.

A félelem fagyosan kúszott le a gerince mentén, és a képzelőereje vadabbnál vadabb rémképeket szült az anyja hazugságai mögött rejlő lehetséges magyarázatok kavalkádjából.

Janice Keene figyelte, ahogy a lánya, az egyetlen dolog az életében, amit valóban büszkén vállalhat, elhajt a kocsival, majd belevész az autók, taxik és limuzinok hömpölygő áradatába.

A táskájában megcsörrent a rózsaszín mobil. Felvette.

Férfihang szólt bele; lágy, kevert akcentussal beszélt, mint azok az amerikaiak, akik hosszú időt töltöttek Londonban.

– Marian Atkins álnév alatt fogsz utazni. A táskád bélésébe varrva megtalálod az igazolványokat. Mire a szállodába érkezel, várni fog egy csomag. Benne lesz minden, amire szükséged van. Hívj fel erről a számról, miután végrehajtottad az első melót, aztán semmisítsd meg a telefont. Utána visszahívlak a zöld mobilon. A kéken fogod megkapni az utolsó megbízatásra vonatkozó utasításokat.

– Értettem.

– Ne feledd, hogy mindent a lányodért teszel, Janice. Ha végeztél, nem kell többé aggódnod miatta.

– Tudom.

A férfi bontotta a vonalat. Janice Keene bement a női mosdóba, feltépte a táska bélését, és lám, ott lapult benne egy Marian Atkins nevére szóló kaliforniai jogosítvány és egy hitelkártya. Volt hozzá mellékelve egy cetli is, rajta a járata számával, egy hotel nevével, valamint a repülőjegy megvásárlását és a szobafoglalást visszaigazoló azonosító számmal. A táskát előző éjszaka szállította ki a lakásához egy futár – New Yorkban adták fel.

Janice a légitársaság egyik önkiszolgáló jegykiadó automatájához lépett, és bepötyögte az első számot. A képernyőn megjelenő tájékoztató szövegből kiderült, hogy egy Portlandbe, Oregon államba tartó gépre volt foglalása. A gép kiköpte a Marian Atkinsnek kiállított beszállókártyát. Janice elvette a kártyát, és határozott léptekkel megindult a biztonsági ellenőrzésre várók sora felé.

Bármire hajlandó volt, hogy a világ – ez a kiszámíthatatlan, hol szörnyű, hol csodálatos hely – ne árthasson az ő Dianájának. Gondoskodni akart arról, hogy a lánya semmiben ne szenvedjen hiányt. Legyen pontosan olyan tökéletes az élete, mint amilyen az elmúlt hét évben az anyjáé volt.

Akárkin átgázolt volna ezért.

2.

November 3., szerda délután

– Sam! Itt akarom tartani az esküvőnket!

– Ahogy kívánod, drágám – feleltem. Megeresztettem egy mosolyt a helyszín rendezvényszervezője felé, miközben átvonultunk a Conover House tágas, márványoszlopos előcsarnokán. Ez volt az egyik legnagyobb épület San Franciscóban, amelyben esküvőket vagy konferenciákat tartottak. Ugyanolyan ábrándos arckifejezést öltöttem, mint az első jegyességem alatt. Mila szorosan fogta a kezem, és káprázatos mosollyal nézelődött. Az ifjú ara sugárzott a boldogságtól.

– Körbevezetem önöket – ajánlkozott a rendezvényszervező. Magas, negyvenes nő volt, elegáns, szürke kosztümben. Előzetes megbeszélés nélkül érkeztünk, mint akiket felvet a pénz, és mint akiknek csak az a fontos, hogy minél hamarabb nyélbe üssék a nászt. A nő tetőtől talpig végigmért minket, amikor betoppantunk – mi pedig szándékosan sikkesen öltöztünk, hódítani akartunk. Na, nem szó szerint.

– Előbb lenne egy kérdésem – jegyeztem meg.

– A hölgy majd később készít nekünk egy előzetes költségbecslést, szívem – korholt Mila, a türelmetlen menyasszonyok mintapéldája. Egészen közel bújt hozzám, a haja levendulaillatot árasztott, a szeme pajkosan csillogott. – Kerül, amibe kerül, biztos vagyok benne, hogy megéri.

– Nem a költségek érdekelnek, hanem a biztonsági intézkedések – feleltem. – Szokott lenni biztonsági szolgálat a rendezvényeken, ugye?

– Természetesen, ha igény van rá, megoldható.

– Igénybe vennénk – feleltem. Nem mentem bele a részletekbe, csak bazsalyogtam rendületlenül.

– A város egyik legkiválóbb biztonsági cégével állunk szerződésben. Ezenkívül kamerákkal tartjuk megfigyelés alatt az egész épületet. – Megmutatta az egyik apró készüléket, amely a felső sarokból pásztázta az átriumot. A kamera kedvéért szélesebbre húztam a mosolyom.

– Aggódós típus – biccentett felém Mila. Gyönyörű volt sötét színű, testhez simuló ruhájában, mintha neki találták volna ki a lelkes menyasszony szerepét. Mesés gyémántgyűrű szikrázott az ujján. – Most pedig nézzünk körbe!

– Csak még egy kérdés – szóltam közbe. – Monitorról nézik a kamerák felvételeit, ugye?

– Igen. A házon belüli biztonsági csapatunk gond esetén azonnal intézkedik. De ha a saját embereit hozza, velük is szívesen együttműködnek.

– Ez igazán megnyugtató.

Azzal kezdetét vette a körbevezetés. Az impozáns, régi épületben hajdan egy neves bank működött, és a rendezvényszervező részletes leírást adott a helyszín szolgáltatásairól, felszereltségéről.

– Azt fontolgatom – jelentette ki Mila, mialatt a lépteink a márványpadlón kopogtak –, hogy az 1920-as évek stílusában kellene megrendeznünk az esküvőt. Mit szólsz, Sam? Ugye, milyen zseniális lenne?

– Zseniális – bólogattam. Az építészeti megoldásokat és a berendezési tárgyakat elnézve kétségkívül jó ötletnek tűnt.

A második emeleten jártunk, és éppen a harmadikra vezető, széles lépcsősor felé vettük az irányt, amikor megláttam egy férfimosdót, és Milához fordultam:

– Nem érzem valami jól magam. Megbocsátasz egy percre? Menjetek csak, majd jövök utánatok.

– Alig várja, hogy összeházasodjunk! – magyarázta Mila a rendezvényszervezőnek, amíg én benyitottam a mosdóba. – Tudja, elég sok mindenen mentünk keresztül.

Ez a része igaz is volt. Az ajtó becsukódott mögöttem. A mosdóban nem voltak kamerák. Bezárkóztam az egyik fülkébe, elszámoltam hatvanig, aztán kisétáltam, és lesiettem a lépcsőn. A rendezvényszervező hölgy korábban említette, hogy a szolgálati és hivatali irodák az első emeleten találhatók.

Feltételeztem, hogy a biztonságiakat is ott találom. Elképzelhető, hogy valamelyik őr éppen szolgálatban van, ám aznap csak egy konferenciát tartottak az épületben, és az is véget ért délben. Próbaképpen lenyomtam az „ŐRSZOLGÁLAT” feliratú ajtó kilincsét, de azért előkészítettem az álkulcsomat is.

Az ajtó azonban nem volt zárva.

Szűkös kis helyiségbe léptem – a nagyobb alapterületű szobákat a vendéglátós személyzetnek tartották fenn, vagy bérbe adták. Kilenc monitor mutatta a Conover House egyes termeit és bejáratait. Biztonsági őr sehol. Kiszaladt volna a vécére?

Az egyik monitoron egy kábelcsatorna hírműsora futott. Az Amerikai Egyesült Államok alelnöke egy hete váratlan agyvérzés következtében elhunyt, és gőzerővel megindultak a találgatások azzal kapcsolatban, hogy az elnök vajon kit fog kinevezni a helyére. Nekem úgy tűnt, hogy a politikai elemzők garmadájából mindenki csak a saját hangját akarja hallani. A biztonsági monitorokon láttam, ahogy Mila és a rendezvényszervező a harmadik emeleten sétálgatnak. Mila látványosan lelkendezett, hogy elterelje a nő figyelmét arról, merre járhatok, vagy mi tart ilyen sokáig.

A polcon lekerekített sarkú, zárható tokokban DVD-k sorakoztak. Mindegyik oldalára ráírták a felvétel dátumát és hosszát, valamint hogy melyik kamerához tartozik. A dátumok alapján egy hétre visszamenőleg tartották meg a felvételeket, biztosan azért, hogy ne lehessen felelősségre vonni őket. Fedezni akarták a hátsójukat, ugyanis még egy rongyrázó társaságban is kirobbanhatnak verekedések, leihatják magukat egyesek a sárga földig, és lebucskázhatnak a lépcsőn.

Vagy, mondjuk, meghiúsult gyilkossági kísérlet történik.

Kivettem az egyik lemezt a tokjából. Egy három nappal korábbi felvétel szerepelt rajta a nagyteremből, este nyolctól tízig. Fogtam, és kicseréltem egy hasonló DVD-re. A hét végén úgyis rávesznek egy másikat. Visszacsúsztattam a helyére a tokot, az eredeti lemezt pedig hátradugtam az övembe, a derekamhoz. A zakóm éppen eltakarta.

A monitoron Mila, divatos körömcipőjében tipegve, teljes elragadtatással tervezgette a tökéletes esküvői fogadást.

Hirtelen nyílt az ajtó. Egy nagyjából velem egykorú, a húszas évei közepén járó biztonsági őr lépett a szobába. Amikor megpillantott, nem gerjedt haragra, inkább csak bosszúsnak tűnt.

– Uram, ez tiltott terület.

– Elnézést. A menyasszonyommal jöttem körülnézni. – Azzal ráböktem Milára a képernyőn. – Felmerült bennem egy biztonsági természetű kérdés, amit nem akartam előtte, a lakodalommal kapcsolatos megbeszélések közben feltenni. Nyitva volt az ajtó.

– Parancsoljon, uram.

– Hordanak fegyvert?

Az őr meglepetten pislogott.

– Nem. Eddig még sosem volt rá szükségünk.

– Köszönöm.

Nem adtam magyarázatot a kérdésemre. Tisztában voltam vele, hogy a rendezvényszervező értesülni fog a látogatásomról, és csodálkozik majd, hogy ilyen nagy feneket kerítek a biztonsági intézkedéseknek, de nem volt értelme magyarázkodnom, mert sem én, sem Mila nem szándékoztunk visszatérni a Conover House-ba. Biccentettem az őrnek, kimentem mellette, és miközben felkaptattam két emeletet a lépcsőn, biztosra vettem, hogy végig figyel a monitoron. Beértem Miláékat, és gondom volt rá, hogy a biztonsági őr miatt látványos csókot váltsak Milával. Az ajka feszesen, melegen tapadt az enyémre.

Miután bejártuk az épületet, egyeztettünk néhány lehetséges időpontot nyolc hónappal későbbre, és megígértük, hogy nemsokára jelentkezünk.

Kiléptünk a forgalmas üzleti negyedbe, az autónkhoz sétáltunk, beszálltunk, és visszamentünk a báromba, a Haight negyedbe. Útközben elmeséltem Milának, hogy mit találtam, és odaadtam neki a lopott DVD-t.

– Képes voltál megkérdezni az őrtől, hogy fel vannak-e fegyverezve? Na, ezzel lőttek az esküvőnek, mert mindegy, melyik időpontot kérem, a rendezvényszervező úgyis azt fogja hazudni, hogy foglalt – sóhajtott Mila. – Romjaimban vagyok.

– A kardomba dőlök – mondtam.

– Jaj, ne, felbontod az eljegyzést?! – kapta a szája elé a kezét túljátszott megbotránkozással.

– Lebuktam, miközben az irodában szaglásztam. Ki kellett vágnom magam valahogy.

– Kezdesz elpuhulni és kijönni a gyakorlatból – mondta Mila. Lehúzta az ujjáról a gyémántköves eljegyzési gyűrűt – egyébként gőzöm sem volt, honnan szerezte –, és a zsebébe mélyesztette.

– Megmondtam, hogy elegem van… ebből.

– Miből?

– Abból, hogy kémkedek neked, DVD-ket lovasítok meg a kedvedért, és a kifutófiúd vagyok. – A kormányon tartottam a kezem. – Most már a fiamról kell gondoskodnom.

– Akit nekem köszönhetően kaptál vissza – emlékeztetett. – Rengeteget köszönhetsz nekem, és igazán nem kérek sokat cserébe.

– Mila…

– Ám legyen. Ugorjunk be a kisfiadhoz! – Aztán felmutatta a lopott DVD-t. – És nézzük meg, kiből lesz a gyilkos cserebogár.

A San Franciscó-i báromat – a tulajdonomban álló harminc-egynéhány, a világ különböző pontjain elhelyezkedő ilyen létesítmény egyikét – Elitklubnak hívták, és egyelőre zárva tartott: úgy döntöttem, amíg a fiam, Daniel is itt lakik, délután ötnél előbb nem nyitunk ki. Így több időt tölthettem vele. Leparkoltam a bár mögött, elővettem a kulcsomat, és kinyitottam a bár ajtaját. A belső teremben néma csend honolt, de az emeletről nevetés és zene szűrődött le, és egy pillanatra ellágyult a szívem. Nyugodtan rám foghatják, hogy érzelgős vagyok, de keményen megküzdöttem azért, hogy visszakapjam a fiamat, és soha nem fogom szégyellni az iránta érzett szeretetemet.

Tíz hónapos kisfiam, Daniel egy padlóra terített szőnyegen kúszott-mászott odafent, az Elitklub fölötti lakásirodában, nagyokat kacarászva, miközben Leonie játszott vele. Iszonyú mázlim volt. Leonie még nem iratkozott be a képzőművészeti egyetemre, így aztán tudott időt szakítani arra, hogy elkísérjen az utazásaimra, és foglalkozzon a fiammal. Az elmúlt két hetet ugyanis azzal töltöttem, hogy sorban felkerestem a tulajdonomban lévő bárok közül néhányat. Megjártuk New Yorkot, Austint és Bostont, az előző nap pedig Vancouverből egyenesen San Franciscóba repültünk, mert Mila közölte, hogy vészhelyzet van, és azonnal szüksége van rám.

Mila letérdelt Danielhez, és addig csikizte az orrát, amíg a fiam fel nem kuncogott. Ők ketten, Mila és Leonie kölcsönösen levegőnek nézték egymást. Nem rajonganak egymásért, aminek nem egészen értem az okát. Danielnek nem Leonie az anyja; ő amolyan dadusféleség, egy művészeti hallgató, aki hamisítónak állt. Sok veszteség érte az életben, mielőtt kimentettem volna a Kilenc Nap nevű bűnszövetkezet karmai közül. Ugyanez a szervezet rabolta el Danielt és az édesanyját, még a fiam születése előtt, és tette tönkre a CIA-s karrieremet. Leonie jó volt Danielhez, és a gondját viselte, amikor senki másra nem számíthatott. Szoros kötelék fűzte a fiamhoz, így aztán megkértem, hogy maradjon az életünk része. Egy rövid időre összejöttünk – meglehetősen stresszes körülmények között –, de azóta megint csak barátok vagyunk. Leonie-nál jobb gondviselőt álmodni sem lehetne Daniel számára, bár tisztában voltam vele, Mila úgy gondolja, hogy hibát követek el, amikor egy rovott múltú bűnözőre bízom a fiamat.

Csak remélni tudtam, hogy téved.