Jon Courtenay Grimwood

Elátkozott angyal

Jaffa Kiadó

Tartalom

I. RÉSZ

II. RÉSZ

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Impresszum

„Attól a pillanattól fogva büszke volt a lányra, amikor először találkoztak. Megzabolázhatatlan intelligenciájára, a csendes dühre, amellyel szembeszegült az élettel…”

Samnek, akinek nem csak vörös haja emlékeztet Giuliettára

SZEREPLŐK

Tycho, egy tizenhét éves fiú, különös vágyakkal.

A Millionik

IV., avagy Együgyű Marco, Velence hercege, Serenissima trónörököse.

Lady Giulietta di Millioni, fiatal unokahúga, Leopold herceg özvegye, Leo anyja, Tycho szeretője.

Alexa hercegné, a néhai főherceg özvegye, IV. Marco anyja. Saját jogon mongol hercegnő. Gyűlöli…

Alonzo herceget, Velence régensét, aki a trónt akarja.

III., avagy Igazságos Marco. Velence visszasírt hercege. Alonzo bátyja, Lady Giulietta keresztapja és minden ünnepség rossz szelleme.

A velencei udvar tagjai

Lord Bribanzo, a Tízek Tanácsának, a Velencét kormányzó belső tanácsnak a tagja. A város egyik leggazdagabb embere, Alonzóval áll egy oldalon.

Lord Roderigo, a Dogana (Vámhivatal) parancsnoka, Alonzo szövetségese.

Lady Maria Dolphini, örökösnő.

Weimer kapitány, a palotaőrség új parancsnoka.

Amelia, núbiai rabszolga, az Assassini tagja.

Pietro, aki korábban utcagyerek volt, immár főúri apród.

Frederick zum Bas Friedland, Zsigmond császár törvénytelen fia, a Szent Római Birodalom császára, Giulietta volt kérője, az udvar vendége.

A velencei udvar elhunyt tagjai

Atilo il Mauros, az elhunyt III. Marco egykori tanácsadója, és Velence titkos orgyilkosainak vezetője. Alexa szeretője és hűséges támogatója.

Lady Desdaio, Lord Bribanzo lányának volt jegyese.

Leopold zum Bas Friedland herceg, szintén meghalt. A közelmúltig a krieghund, Zsigmond császár harci vérfarkasseregének vezére (Frederick herceg bátyja).

Dr. Hightown Crow, a herceg alkimistája, asztrológusa és anatómusa. Egy lúdtoll segítségével megtermékenyítette Giuliettát Alonzo magjával, teherbe ejtve őt.

Iacopo, Atilo volt szolgája, az Assassini tagja.

A három császár

Zsigmond, római császár, Németország, Magyarország és Horvátország királya. Lombardiát és Velencét is szeretné ehhez a listához adni.

V. Palaiologosz János, a baszileiosz, a (Keletrómai Birodalomként ismert) Bizánci Birodalom uralkodója szintén Velencét akarja. Nem igazán ismeri el Zsigmondot császárnak.

Timur Lenk (Tamerlán), a kánok kánja, a mongolok uralkodója, Kína újdonsült császára. A legnagyobb hatalmú ember a világon, Alexa hercegné távoli unokatestvére. Európát múló kellemetlenségnek tekinti.

I. RÉSZ

„…egy verébfi sem eshetik le a gondviselés akaratja nélkül. Ha most történik: nem ezután; ha nem ezután, úgy most történik.”

Hamlet, dán királyfi, William Shakespeare

(Arany János fordítása)

1.
AUSZTRIA

A császár elöl lovagolt egy magas léptű, aranyszínű kelmével borított csődörön; mögötte érkezett a zászlósa, a Szent Római Birodalom kétfejű sasa csak úgy csapkodott a téli szélben. A korai hó ellen szőrmébe burkolózó udvaroncok gondosan megválogatott csoportja követte őket. Öreg férfiak lovagoltak le a völgyben a fiatalabb férfiak serege felé, akik a jövőt fogják jelenteni, ha megérik.

A német Zsigmond érkezett a fia fogadására.

A császár az ötvenes éveiben járt, hosszú arcú volt, és fáradt tekintetű, mert kimerítette a birodalom irányítása, amely számára nem biztosított megfelelő utódot. A fiú, aki felé közeledett, egy fiatalkori botlás volt. Bár így tizenhét évesen Zsigmond szerint már nem is volt annyira fiú, de botlásnak botlás maradt.

Mivel csak egy fattyú volt, aki alulmaradt a Velence elleni csatában, és egy lelkesedését vesztett sereggel érkezett vissza dicstelenül a város ostromából, Frederick nem értette, miért fárad az apja azzal, hogy személyesen fogadja.

A császár egyetlen szavára megtorpantak az udvaroncok, és noha a nyeregben maradtak, ahhoz eléggé elengedték magukat, hogy hagyják fáradt hátasaikat a fennsík gyér alpesi füvéből legelészni. A császár egyedül lovagolt tovább.

Frederick herceg lecsusszant a lováról, letérdelt a nedves füvön, meghajtotta a fejét, és várt. Kizárólag az apja kedvéért volt hajlandó egy feleannyi korú fiú lendületével leszállni a nyeregből.

– Állj fel! – utasította Zsigmond, talpra rántva a fiát.

Frederick azt mondta:

– Elnézésedet kérem. A vereségről kizárólag én tehetek.

A császár a vállára csapott, és elvigyorodott.

– Szép szavak. Mindig vállaljuk magunkra a felelősséget, és osszuk meg a dicsőséget. Ez semmibe nem kerül, csak szavakba, és a híveid imádni fognak érte. – Frederick mögé pillantott, a visszatérő csapatokra. – Az ostrom mindig nehéz… különösen, ha vereséggel végződik. Rád fért volna egy rendes csata, kicsit több halottal.

– Felség…?

– Mit veszítettél? Fél tucat barátot, igazi katonából egyet sem. A katonáknak bajtársakat kell elveszíteniük, akiket gyászolhatnak, és kegyetlen ellenségekre van szükségük ahhoz, hogy feldühödjenek. Én most indulok Csehországba, hogy leverjem a valdens eretnekséget, és te is csatlakozhatsz hozzám a csapatoddal. Ott majd elég öldöklés, gyász és ivászat lesz ahhoz, hogy bármilyen katonát boldoggá tegyen.

– Megtiszteltetésnek tekinteném, ha felségeddel tarthatnék.

– És azt a kardot használhatnád?

Honnan…? Frederick zavartan fészkelődött, az apja pedig elmosolyodott.

– Szép munka volt, jó csere. Megkaptuk a WolfeSellét – biccentett a fia vállán átvetett, azonosíthatatlannak tűnő pengére. – És bizonyítékot szerzünk arra, hogy az a fattyú…

– …a mi vérünk?

– Mindenesetre a ti véretek. – A császár hangjában egy kis irigység csengett. Az a fajta, amit Frederick már korábban is észrevett. – Szóval, mint már mondtam, ez jó csere volt. Őszinte leszek: egy pillanatig sem hittem, hogy győzni fogsz.

– Apám…

– Te itt állsz, előttem. Konstantinápoly császára arra vár, hogy egy hordó brandyben tartósítva kapja vissza a fiát. Te szépen veszítettél. A bizánciak csúnyán. Velence Velence marad, készen arra, hogy leszakítsák. – Zsigmond átkarolta a fia vállát, és megölelte őt. A gesztust minden bizonnyal mind az udvaroncok, mind Frederick barátai észrevették. – Miért ne örülnék?

– Veszítettem.

– Ki mondta, hogy győznöd kellett volna?

– Te. – Frederick hangja megbicsaklott, és a fiú elvörösödött, abban reménykedve, hogy egyik udvaronc sem hallotta. – Azt mondtad…

– Bármit is mondtam, elég az, hogy Bizánc meggyengült. Nekem most más dolgom van. Te visszatérsz Velencébe, és elcsábítod Lady Giuliettát. Amit Velencétől nem sikerült elvenned erővel – nekem pedig ijesztgetéssel –, azt kikényszerítjük tőlük a szerelem nevében. Fogd a barátaidat, és menj alázattal. A csatákban minden az időzítésen múlik. Úgyhogy várd ki a megfelelő pillanatot.

– Azt szeretnéd, ha elnyerném Giulietta szívét?

– És a többi testrészét – felelte Zsigmond. – Érd el, hogy megkedveljen. Érd el, hogy megszeressen. Az ördögbe is – mosolygott –, nevettesd meg. Azzal általában ágyba lehet csábítani őket.

Frederick csapatai az új hadjárat hírét kitörő lelkesedéssel fogadták, és amikor megtudták, hogy maga a császár fogja őket vezetni, hangos éljenzésüket visszhangozták még a hegyek is. Miután kinevezett egy helyettest Frederick helyére, Zsigmond utasította őket, hogy induljanak felfelé a völgyben, át a hágón, és folytassák az utukat addig, amíg oda nem érnek az első városba a túloldalon, ahol is kvártélyozzák be magukat. Ő még aznap este csatlakozik hozzájuk. Az udvaroncai maradjanak vele, de tartsanak tőle távolságot. Szeretne egy kis időt, hogy elbúcsúzhasson a fiától.

Frederick csak nézte, hallgatta, és gondolkozott, amíg mindez végbement körülötte. Leginkább azon gondolkozott, vajon miért hiszi az apja, hogy Lady Giulietta di Millioni szívét könnyebb lesz meghódítani, mint a városát. A hölgy híres arról, hogy éppen olyan makacs, amilyen különös a város. Figyelte, ahogy a saját páncélját és csomagját visszaküldik arra, amerről jött, hogy egy lentebbi fogadóban várják meg őt. A barátai kis csoportba gyűltek, és halkan beszélgettek. Annyi kérdést feltettek, ahányat csak mertek.

– És most – folytatta Zsigmond – mesélj arról az emberről, aki odaadta neked a WolfeSellét.

– Tycho – felelte Frederick. – Lady Giulietta szeretője.

A császár látta, hogy a fia zavarban van, és türelmesen végighallgatta Frederick elhaló próbálkozását arra, hogy leírja, hogyan is végződött a giudeccai csata.

– Meséld el, mit láttál pontosan.

– Lángokat – felelte Frederick. – Tüzes szárnyakat.

– A mór asztrológusom azt mondja, az a nő egy dzsinn ágyasa, a püspököm azt, hogy az a férfi az ördög, a kabbalistám azt, hogy egy kínai agyagból készült gólem. Az angol komornyikom szerint a tűz elemi szelleme. Te minek láttad?

– Vetélytársnak – felelte Frederick pár pillanatnyi hallgatás után.

A császár felnevetett.

– Mennyi idő telt el, mióta utoljára hajtottatok?

– Hetek – ismerte be a fia.

– Mióta utoljára falkában hajtottál? Pusztán jókedvből? – kérdezte Zsigmond határozottan. – Úgy értem, mióta nem szaladtál egyet a falkával, pusztán a gyönyöre kedvéért?

– Az óta a nap óta a Farkasok völgyében, amikor eljöttél értem.

Zsigmond azt felelte:

– Akkor most szaladj. Hajtsatok itt, ahol senki nem lát. Amikor a vadászatnak vége, érd utol a szekereidet, és vegyél új ruhát. De ma érezd jól magad, a kötelességeid miatt pedig majd aggódj holnap.

Egy hajsza…?

A fiú gyorsan levetkőzött, a lelkesedése elnyomta a szégyenlősségét. A többiek, a barátai, amikor ráébredtek, mi történik, elvigyorodtak, és szintén vetkőzni kezdtek. Frederick volt a legfiatalabb, inas testtel, olyan sápadt szőrrel az ágyékán, mint az arany, olyan finom szőrrel a mellkasán, hogy szinte nem is látszott. És akkor elkezdett átváltozni, és az apja, annak ellenére, hogy legalább féltucatnyi alkalommal látta már, ami ezután következett, elkapta a tekintetét, amikor a fia bőre megvonaglott, a csontjai kicsavarodtak, és hullámban áradt végig a testén a szőr, hogy a fején záruljon össze. Fredericknek csak a szeme maradt ugyanolyan.

Nem ő volt a legnagyobb állat a falkában. De ő volt az egyetlen, akinek ezüst szőre volt, s ő volt az, aki kinyitotta a száját, és egy olyan hangos üvöltést eresztett el, hogy az visszaverődött a környező hegyekről. Utána anélkül, hogy egyetlen pillantást vetett volna az apjára, megfordult, és a távoli sziklák felé indult, a falka pedig kérdés nélkül, hullámzó V alakú füstként követte a vezérét. Ahogy előrevetették magukat, egy sziklák között rejtőzködő szarvas elveszítette az önuralmát, talpra ugrott, és elszaladt.

Zsigmond felsóhajtott. A fél nyugati világ császára volt, de Isten által rárótt kötelezettségek ide vagy oda, az egészről lemondott volna, hogy a fiával rohanhasson.

2.
VELENCE

– Szóval, visszavonulok a városi életből egy öreg, megfáradt katona számára megfelelőbb környezetbe. A szőlőimet fogom gondozni, és a vetést kapálni. Megjavíttatom korfui birtokom falait, és kutakat ásatok, hogy az olajfákat öntözhessem…

Hát persze, gondolta Tycho.

A régens minden bizonnyal valaki mástól kölcsönözte mézbe áztatott szavait. Talán egy régi római államférfiútól. Annyi bizonyos volt, hogy egyáltalán nem olyannak tűntek, mint amiket maga Alonzo herceg talált ki.

– A feleségemet is magammal viszem.

Erre még a Velencei Tízek legálmosabb tagjai is felkapták a fejüket. Mindnyájan tudták, hogy a régens nőtlen, és gyermeke sincsen, sem törvényes, sem fattyú. Erről gondoskodtak a sógornői fenyegetései, amelyek szerint közvetlenül a születésük után meg fogják mérgezni az összes kölykét.

– A feleségedet? – kérdezte a sógornője.

– Lady Maria Dolphinit… – mosolygott Alexa hercegnére Alonzo, fejével udvariasan biccentve az aranyozott székeiken ülő tanácstagok felé, de hagyta átsiklani a tekintetét az Együgyűként is ismert Marco hercegen, és tökéletesen semmibe vette Tychót is. A fiú csak azért volt jelen, mert Marco ragaszkodott ahhoz, hogy magával vihesse a testőrét.

– Még ma elveszem Mariát – jelentette ki Alonzo. – Mármint az engedélyetekkel. Az érsek már beleegyezését adta. Tisztában vagyok azzal, hogy ehhez a Tanács jóváhagyása is szükséges, de úgy képzelem, senki nem tagadná meg egy vén katonától a társat öreg napjaira, igaz?

Alexa felhorkantott, de csak fél szívvel. Tycho látta, hogy őt éppen annyira megdöbbenti ez a hír, mint mindenki mást. És ha van egy kis esze, akkor aggódik is. Alexa szerette a közelében tartani az ellenségeit. Amikor száműzte sógorát, akkor, akár tetszett neki, akár nem, megadta neki a mozgás szabadságát.

– Senkinek nincs ellenvetése…?

A régens egy hordómellkasú, széles vállú, medvetermetű férfi volt, aki éppen annyira kedvelte a bort, a nőket és a harcot, amennyire a nyilvánosság előtt látványosan megvetette a politikát. Magánemberként természetesen éppen olyan híve volt a politikai ármányoknak, mint bármelyik velencei, márpedig ez elég komoly odaadást jelent. Elítélő mosollyal ivott egy korty vörösbort, majd eltolta maga elől a poharat. Nézzétek, mondta a gesztus, mostanában már alig iszom.

A kis, földszinti helyiségben, amelyet a Tízek a gyűléseikhez vettek igénybe, az öregemberek a fejüket csóválták. Egy szék üresen állt, az, amelyet a közelmúltig az immár halott és elhantolt Lord Atilo használt. A régens éppen annyira ügyelt arra, hogy kerülje a tekintetével, amennyire arra, hogy ne pillantson a trónon elterülő fiúra sem, vagy a mellette ülő anyjára. Marco herceg egy darazsat figyelt, amelyik újra meg újra felszállt, majd lezuhant rövid, hirtelen és egyre elkeseredettebb útjairól.

– H-h-haldoklik… – Alonzo szemöldökráncolása arra utalt, hogy szeretné, ha Marco is beszállna a beszélgetésbe. – Mostanában mindenki m-m-meghal.

Amikor a hercegné furcsállkodó pillantást vetett a fiára, az egyszerűen csak odabiccentett egy tokás udvaroncnak, aki a divatból húsz éve kiment lila mellényt viselt.

– Azt hiszem, Lord B-bribanzo m-m-mondani szeretne valamit. – A két dolog, Bribanzo szájának kinyílása, majd összecsukódása, és Marco morbid megjegyzése valószínűleg nem állt kapcsolatban egymással. Marcónál ezt soha nem lehetett tudni. – T-tiltakozni sz-szeretne?

Lord Bribanzo hevesen megrázta a fejét.

– Akkor m-mi az?

Bribanzo Alonzóra pillantott útmutatásért, majd észbe kapott, és úgy tett, mintha a mögötte lévő fal kárpitjának egyszarvúját bámulná. Marco rövid, tiszta pillanatai mindig zavarba ejtették azokat, akik attól függően, hogy melyik frakciót támogatták, Alexától vagy Alonzótól várták a végszót. De Lord Bribanzo nem csak emiatt volt ideges. A habozása valamiért színpadiasnak tűnt. Alonzo az imént nyugodott bele a vereségbe. Kivonta magát a közszereplésből, hogy visszavonuljon Korfura, Velence szigetgyarmatainak egyikére. Ez szinte megközelítette a nyílt megadást.

Persze Alexa nem sok választási lehetőséget hagyott neki. Az ajánlata a száműzetés vagy a halál volt. Mivel Tycho szolgáltatott bizonyítékot arra, hogy Alonzo állt az Alexa, Marco és Marco unokahúga, Giulietta meggyilkolására tett kísérlet összeesküvése mögött, ő is felkerült azoknak a listájára, akiket Alonzo holtan szeretett volna látni.

– Ki vele – mondta Alexa.

– Én nem értek egyet a régens döntésével.

Erre mindenki nyílt megrökönyödéssel kapta fel a fejét. Bribanzo Alonzo embere volt, a bankárja. Maga a gondolat is, hogy Bribanzo bármit nyíltan helytelenítene, amit Alonzo mond, abszurd volt. Nála az ölebeknek is több önálló akaratuk volt.

– N-nem?

– Nem – vágta rá Bribanzo hevesen. – Ez nagy pazarlás. Az egyik legnagyobb hadvezérünk visszavonulása az eke szarva mellé. – Egy kicsit olyannak tűnt, mint aki tényleg elhiszi, hogy Alonzo a földet fogja túrni, a szőlőt gondozni, és falat építeni. Biztosan tudta, hogy Alonzo bukolikus látomása csak a nyilvánosságnak szól – mint a legtöbb dolog, amit Alonzo mondott.

– Unom a politikát, Bribanzo. – A régens hangja meleg volt, és meggyőző. Ezen tulajdonságai miatt szerették a katonái, és vált veszélyessé Alexára. Alonzo ittasan veszedelmes volt. Józanon még veszedelmesebb. Egyik kedvenc kifejezésével élve: „Ez mindig is így vala.”

– Nagyuram, ezt gondolja át. Velence érdekében.

– Eldöntöttem a kérdést.

– Ha unja a várost…

– Bribanzo… én itt születtem, Velence csatornái jelentik számomra az otthont. Előbb beszéltem velenceiül, mint ahogy megtanultam volna latinul vagy a kontinentális olasz nyelven. Figyeljétek a népet… – hallgatott el a régens egy kicsit színpadiasan, lehetővé téve a Tanács számára, hogy meghallják a szekerek zakatolását, a gondolások énekét és a Riva degli Schiavoni árusainak kiáltozását. – Ez az én szívem dobogásának hangja. A város az életem. A csatornák az ereim. Hogyan is unhatnám Velencét? A puszta gondolat is abszurdum.

Meg van rendezve, gondolta Tycho. Mindketten elpróbálták a szövegüket még az ülés megkezdése előtt. Vagy ha nem, akkor is biztosan megbeszélték, hogyan fogják ezt eljátszani.

– Akkor miért…? – kezdte Bribanzo.

Alonzo megkockáztatott egy pillantást Alexára. Egy rövid, felszínes pillantást, amely komplikációkra és nyíltan kimondhatatlan dolgokra utalt. Olyan kérdésekre, amelyekre csak a nő adhatná meg a választ, noha a régens nem várta tőle, hogy valaha is megtegye.

– M-mire akarnak e-ezzel kilyukadni? – követelt magyarázatot Marco.

– Felség! Az Adrián barbár kalózok dúlnak. Paxosz kormányzója királlyá nevezte ki magát. És ott vannak a vörös keresztesek is…

Marco az anyjára pillantott, aki odahajolva súgott valamit. – Á – felelte. – A lázadók. Azt hittem m-már, hogy l-lemaradtam egy színről… – Amikor a Tanács kötelességtudóan felnevetett, elmosolyodott. Az elismert rend a fehéreké volt, akik a zarándokokat védelmezték, meg a Feketéké, akik kínzással szabadítják meg az embert a bűneitől, és akik a kivégzéseket bonyolítják le. Amikor a montenegrói fehér perjel a vörösök vezetőjének nyilvánította magát, és bejelentette, hogy a híveivel együtt ki fogják űzni Montenegróból az eretnekséget, ezt önmagában is sokan eretnekségnek tekintették. Lehet, hogy az az ember meghalt, de a lovagjai élnek, és kitartanak új nevük, állítólagos vallási küldetésük, illetve a föld mellett, amelyet a szerb banditáktól kellene védelmezniük. A Montenegrói Hercegség Velence legújabb gyarmatainak egyike. Nem nagy, de az Adrián keresztül Szicília felé elfoglalt helyzete miatt kulcsfontosságú a velencei kereskedelem megvédelmezése szempontjából.

– Barátom… Mit javasol? – kérdezte Alonzo.

Bribanzo a többi tanácstagra pillantott. Egyikük egy aprót biccentett, és Tycho Alexa vállának megmerevedéséből látta, hogy ezt a hercegné is észrevette. Alonzo terve szélesebb körre terjedt ki, mint azt bármelyikük gyanította volna. Aggódik. Ha Alexa aggódik, én is aggódom. Tycho meglazította a tőrét, de Alexa megrázta a fejét.

– Ha nem marad itt, nagyuram, akkor szolgálja Velencét más formában. Ne vonuljon egyszerűen vissza a birtokaira. A város nem engedheti meg magának, hogy elveszítse legremekebb hadvezérét.

A régens megvonta a vállát.

– Komolyan beszélek, nagyuram. – Bribanzo hangja szilárdabbá vált.

Most jön.

– Szóval… – felelte Alonzo. – Hajózzak ki a barbár kalózok ellen… Foglaljam vissza Paxoszt… Győzzem le a vörös kereszteseket… Melyiket kívánja tőlem?

– Bármelyiket, nagyuram – pillantott Bribanzo a Tanácsra helyeslésért, és kapott féltucatnyi bólintást. Alexa meg fogja jegyezni, ki bólogatott, és ki tartózkodott. A fiára pillantott, de úgy tűnt, Marco túlságosan elmerül a gondolataiban ahhoz, hogy észrevegye a megjelenő repedést.

– Alonzo – szólalt meg Alexa.

– Igen, úrnőm? – kérdezte a régens ártatlan hangon.

– Én azt hittem, eltökélte, hogy visszavonul a birtokaira, vagy nem így volt?

– Ez a leghőbb kívánságom. De ha a Tízek Tanácsa azt szeretné, hogy tovább szolgáljam a városomat… – A hangjában elegendő kétértelműség volt ahhoz, hogy ne lehessen megállapítani, miszerint arra gondol, hogy szolgálja a várost, vagy arra, hogy a várost a sajátjának tekinti. Azt viszont az elmúlt évek során mindenki számára nyilvánvalóvá tette, hogy Alexáénak semmiképpen sem tekinti. – Ha a Tanács azt szeretné, hogy szolgálatban maradjak, hogyan is mondhatnék nemet? Bármit is állítsanak rólam az ellenségeim… – pillantott ezúttal Tychóra –, a Velence iránti odaadásom töretlen. A barátaim tudják, hogy a barátságom egy életre szól. Az ellenségeim bolondok volnának, ha alábecsülnének…