Jon Courtenay Grimwood

Pusztító angyal

Jaffa Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

Epilógus

Köszönetnyilvánítások

Impresszum

Samnek, aki különösebbnek találta Velencét, mint képzelte

SZEREPLŐK

Tycho, egy tizenhét éves fiú, különös vágyakkal

Millioniék

Az Együgyű Marcóként ismert IV. Marco, Velence főhercege, a Serenissima hercege

Giulietta di Millioni úrhölgy, IV. Marco tizenöt éves unokatestvére

Alexa hercegnő, a néhai főherceg özvegye, IV. Marco anyja, Alonzo herceg sógornője

Alonzo herceg, Velence régense

Eleanor úrhölgy, Giulietta unokatestvére és udvarhölgye

Az Igazságos Marcóként ismert III. Marco. Velence fájón nélkülözött hercege, Alonzo bátyja és Giulietta úrhölgy keresztapja

A velencei udvar tagjai

Atilo il Mauros, a Földközi-tenger egykori admirálisa, a néhai III. Marco tanácsadója, Velence titkos bérgyilkosainak feje

Bribanzo úr, a Tízek Tanácsa, a Velencét a főherceg alatt uraló belső tanács tagja. A város egyik leggazdagabb embere

Desdaio Bribanzo úrhölgy, a lánya és egyetlen örököse

Sir Richard Glanville, Velence ciprusi nagykövete, és a fehér keresztesek lovagja

Leopold zum Bas Friedland, a német császár fattya. Titokban a Farkasfivérek vezére

Theodore pátriárka, Velence püspöke és Atilo il Mauros barátja

Dr. Hightown Crow, a főherceg alkimistája, asztrológusa és anatómusa A’rial, Alexa főhercegnő stregoija (kedvenc boszorkája)

Atilo háznépe

Iacopo, Atilo szolgája és az Assassini tagja

Amelia, núbiai rabszolga és az Assassini tagja

A vámhivatal

Roderigo, a Dogana kapitánya, nincstelen, mert nem hajlandó kenőpénzt elfogadni

Temüdzsin, a félig mongol őrmester

Utcai zsebtolvajok

Josh, tizenöt éves bandavezér

Rosalyn, a tizenhárom éves társa

Pietro, Rosalyn öccse

ELSŐ RÉSZ

„…oh mily varázslat pokla áll

Egy ily egyes köny apró gyöngyiben…”

William Shakespeare: A szerető panasza (Győry Vilmos fordítása)

1.
1407. JANUÁR 4. KEDD, VELENCE

A fiú meztelenül csüngött a deszkafalról, csuklóját és bokáit bilincsek fogták körül. Napokig igyekezett kiszabadítani a bal kezét; miközben ujjai kihúzásával küzdött, a vörösen izzó béklyók égették a bőrét. Az erőlködéstől kimerült, és ha őszinte akart lenni magához, nem állt jobban, mint annak előtte.

– Segítsetek – könyörgött. – Megteszem, amire csak kértek.

Az istenei hallgattak.

– Esküszöm. Tiétek az életem.

De az már amúgy is az övék volt. Még itt, ezen az elzárt helyen is, ahol minden lélegzetvételbe belesajdult a tüdeje, ahol a levegő állott volt és egyre állottabb lett. Az istenek hagyták őt meghalni.

Talán segített volna, ha emlékszik a nevükre.

Néhány napja abban is kételkedett, hogy léteznek. Ha pedig mégiscsak léteznek, akkor abban, hogy törődnek vele. A fiú végzet iránt érzett haragja keserűséggé és kétségbeeséssé változott, ami hamis reménybe és hirtelen dühbe fordult. Talán nem volt meg benne minden érzés, de az általa ismerteken végighaladt.

Ahogy rántott egyet a csuklóján, megégette a húsát.

Bármilyen varázslatot is alkalmaztak rabságban tartói, az erősebb volt, mint a szabadulás vágya. Szilárdan a falhoz erősített, új láncok tartották fogva. Akárhányszor megragadta, hogy megrántsa, ujjai sercegtek, mintha egy kínvallató nyomott volna fehéren izzó vasat a bőréhez.

– Jóságos istenek – suttogta.

Mintha hízelgéssel semmissé tehetné a halhatatlanokkal szemben elkövetett vétkeit.

Kiabált az isteneire, átkozta őket, démonok segítségét hívta. A hallótávolságra eső összes emberi lény segítségéért könyörgött. Egyik fele inkább üvölteni szeretett volna. Már csak a felszabadító érzés miatt is. Csakhogy már napokkal ezelőtt szárazra kiabálta a torkát. Ráadásul ki jöhetne ide, ebbe a fura, ajtó nélküli kis cellába? Hogyan lépne be?

Gyilkosság. Erőszak. Árulás…

Mi mással érdemelte volna ki, hogy élve kötözzék ki?

Bűne rejtély maradt. Mi értelme van a büntetésnek, ha a fogoly nem emlékszik rá, hogy mit követett el? A fiú nem emlékezett a nevére. Nem emlékezett rá, miért került egy koporsónál alig valamivel nagyobb helyre. Arra sem emlékezett, ki vetette ide.

Földdel szórták fel padlót, amelyet most a fiú mocska foltozott.

Napok óta kellett vizelnie, és az ajka kirepedezett ott, ahol nyaldosni próbálta. Legalább annyira szeretett volna aludni, mint végre kiszabadulni, de ahogy elengedte magát, a béklyók mindannyiszor megégették, és a fájdalom újra felébresztette. Valami rosszat tett. Valami nagyon rosszat. Olyan rosszat, hogy még a halál is eltaszítja magától.

Van neved. Mi is az?

Akárcsak a remény és a szabadság, ez is elérhetetlenné vált. Az ezután következő órákban a fiú a lázálom peremén lebegett. Az elméje néha kiélesedett, de koponyájában, emlékei helyén többnyire csak letarolt ugar lakozott.

Ott csak hátat fordító árnyakkal találkozott, és képtelen volt meghallani a hangokat.

Figyelj, mondta magának. Hallgatózz.

Így is tett. Hangokat hallott a deszkafalon túlról. A neszekből ítélve egy vitatkozó tömeget. Bár amit hallott, alig volt hangosabb a suttogásnál, úgy vélte, egy olyan nyelven beszélnek, amelyet nem ismer. Az egyik hang határozott parancsot adott ki, egy másik tiltakozott. Aztán közvetlenül előtte a falnak csapódott valami.

Olyan hangja volt, mint egy szekercének vagy pörölynek.

A második csapás még erősebb volt. Aztán következett egy harmadik, és fából épült világa szilánkokra szakadt, a friss levegő beáradt, a bűz pedig kiszökött. A szűk résen beszűrődő fény elvakította. Talán mégiscsak eljöttek érte az istenek.

2.
1406 KÉSŐ NYARA

Közel négy hónappal azelőtt, hogy a fiú egy levegőtlen, fából tákolt börtönben találta magát, egy fiatal velencei lány sietett végig a város északi peremén fekvő, omladozó fondamentán. Ebben a különös városban néhány helyen téglából, sőt kőből építették meg a vízparti gyalogutakat. Ezt azonban döngölt föld borította, közvetlenül a lagúna hordalékába vert cölöpök fölött.

Naplemente után senkinek sem volt biztonságos Velencében járkálni, különösen ha tizenöt éves, lakóhelyétől messze kódorolt hajadon volt az illető. De a fondamentán haladó vörös hajú lány még világosban el akarta érni a lepárlómedencéket. Azt tervezte, hogy felkönyörgi magát a szárazföld irányába tartó egyik sószállító dereglyére.

Burgundivörös ruháját már por és verejték szennyezte be.

Noha csupán egy órája gyalogolt, egészen más világba érkezett, oda, ahol a selyemruhák irigy pillantásokat gerjesztettek. A lány legrégibb ruhája is díszesebb volt, mint a campo gheto legjobbja. A szabad átvonulás reményének akkor fellegzett be, amikor egy kis gyerekbanda lépett elő az árnyékból.

Giulietta szétnyitotta a köpenyét, és egy aranyláncot tépett le a nyakából.

– Vigyétek – mondta. – Adjátok el. Vehettek rajta ennivalót.

A késes fiú gúnyosan elmosolyodott.

– Mi lopjuk az ennivalót – mondta. – Ahhoz nincs szükségünk a láncodra. Nem környékbeli vagy, mi?

Giulietta a fejét rázta.

– Zsidó vagy?

– Nem – mondta. – Én… – Már azon volt, hogy mondjon valamit… Őt ismerve, ostobaságot. Ostoba napja volt. Ostobaság volt idejönni. Ostobaság volt megállni. Még az is ostobaság volt, hogy komolyan vette a kérdést. – Olyan vagyok, mint ti – fejezte be ügyetlenül.

– Hát persze – mondta a fiú. Két oldalán nevettek a többiek. – Egyébként honnan szerezted ezt?

– Az… – A lány hezitált. – Úrnőmtől.

– Loptad – állapította meg a kisebb fiú. – Ezért futsz. Mocskos egy banda az őrjárat. Jobb, ha velünk tartasz.

– Nem – mondta Giulietta. – Jobb, ha továbbmegyek.

– Tudod, mi történik veled, ha elkap az őrjárat? – kérdezte egy lány. Odalépett, hogy Giulietta fülébe súgja. Ha csak a fele volt igaz, egy vele egykorú lány jobban tette volna, ha megöli magát, mint hogy elfogják. Bár az öngyilkosság bűn.

– Ha pedig nem az őrjárat kap el, akkor…

A legfiatalabb a vezető haragos pillantására elhallgatott.

– Nézz körül – csattant fel. – Sötétedik. Mit mondtam?

– Sajnálom, Josh.

Az idősebb iú pofon vágta a kicsit.

– Idegenek előtt nem használunk neveket. Nem beszélünk a… Legalábbis nem akkor, amikor majdnem este van. – Dühös pillantását a mellette álló lányra vetette. – Elvágom a torkát. Esküszöm. Nem érdekel, hogy az öcséd.

– Vele megyek.

– Nem mész sehova – mondta Josh. – Itt a helyed mellettem. Ahogy neked is – mondta Giuliettának. – Van egy romos campo innen délre. Még időben odaérünk.

– Ha szerencsénk van – mondta a lány.

– Eddig szerencsénk volt, nem?

– Eddig és nem tovább – mondta mögöttük egy árnyék.

Az öreg és fáradt hang olyan volt, mint a száraz szél a poros padláson.

Az árnyék alakot öltve egy mórrá változott, aki a szürke tucatnyi árnyalatát viselte. Keskeny arcát szépen nyírott szakáll hangsúlyozta ki, pillantása egy élettől megfáradt katonáé volt. Kardját hátán átvetve viselte, két oldalán pedig tőrök domborodtak. Giulietta úrhölgy a nyílpuskáját vette észre utoljára. Olyan pici volt, mint egy játékszer, ujjnyi, tüskés nyilak illettek bele.

A mór keserű mosollyal szegezte nyílpuskáját Josh torkának, majd a fiatal nő felé fordult, akit idáig követett.

– Hölgyem, ez nem helyes…

– Nem helyes?

Giulietta úrhölgy ökölbe szorított kézzel küzdött a haragjával.

Hozzászokott, hogy nyilvános helyen visszafogja magát, és csak zárt ajtók mögött jajveszékelt a küszöbön álló házassága miatt. Két évvel volt idősebb, mint az anyja, amikor az férjhez ment. A nemes hölgyek tizenkét évesen házasodtak, és tizenhárom évesen, néha egy kicsit később mentek férjük ágyába. Giulietta két barátnője mindenesetre már gyermeket is szült.

Meg is korbácsolták, amiért nem volt hajlandó önként férjhez menni.

A szobáiba zárták és éheztették, amíg be nem jelentette, hogy megöli magát. Miután megtudta, hogy az bűn, megesküdött, hogy a férjét öli meg.

Akkor Alexa néni, a néhai III. Marco főherceg özvegye, szomorúan csóválta a fejét, és forró vízért küldetett, hogy különféle növényekből nyugtató főzetet készítsen unokahúgának. Eközben Alonzo bácsi, a néhai főherceg öccse félrevonta Giuliettát, hogy elmondja neki, milyen érdekes, amit az előbb említett…

A világ sötétebb, borzasztóbb hely lett. Nem elég, hogy egy külföldihez megy feleségül, akivel soha nem találkozott, még arra is megtanítják, hogyan ölje meg, ha elhálták a házasságot.

– Tudod, hogy mit várnak tőlem?

– Hölgyem, ez nem az én dolgom…

– Hát persze hogy nem. Te csupán pásztorkutya vagy, aki felhajtja az elkóborolt bárányt.

A férfi szeme fellángolt, a lány pedig elmosolyodott. A férfi nem volt pásztorkutya, a lány pedig nem volt elkóborolt bárány. Giulietta dei San Felice di Millioninak hívják. A régens unokahúga. Az új főherceg unokatestvére. Alexa főhercegnő keresztlánya. Az egész életét az határozza meg, hogy milyen rokonsági viszonyban áll másokkal.

– Mondd azt, hogy nem találtál meg.

– Azóta követlek, hogy eljöttél.

– Miért? – firtatta a lány. Csak az utóbbi fél órában érezte, hogy figyelik. Hihetetlennek tűnt, hogy a férfi abban a tudatban hagyta átvágni Velencén, hogy megállítja, mielőtt a szárazföldre ér.

– Azt reméltem, hogy visszafordulsz.

Giulietta, homlokát dörgölve kívánta, bárcsak egy fiatal tisztet küldtek volna, akivel ordibálhat vagy megigézheti bájaival, akármilyen gyengécskék is azok.

– Hogyan mehetnék férjhez olyasvalakihez, akivel nem is találkoztam?

– Tudod…

Giulietta toppantott. Megértette. Minden lány vagyontárgy. A hercegi lányok még inkább. Ez csupán… Talán túl sok verset olvasott. Mi van akkor, ha tényleg létezik számára egy kiválasztott? Már abban a pillanatban megbánta a szavait, hogy kimondta őket. A mórnak a kérdése iránt tanúsított csendes megvetése ebben csak még inkább megerősítette.

– Mi van, ha a világ egy távoli sarkában él vagy még meg sem született? Mi van, ha századokkal ezelőtt meghalt? Mi van, ha valaki mást szeret? A politika nem vár egy lány ábrándjaira. Még a tiédre sem…

– Engedj – könyörgött Giulietta.

– Hölgyem, nem tehetem. – Szomorúan rázta a fejét, miközben egy pillanatra sem vette el nyílpuskáját Josh torkáról. – Kérj tőlem valami mást.

– Semmi mást nem kívánok.

Atilo il Mauros vette neki az első póniját. A térdén lovagoltatta, saját kezével faragott neki egy medvével harcoló favágót. De most mégis visszaviszi a lányt a Ca’ Ducaléba, mert ez a kötelessége. Ez tette a néhai főherceg kegyencévé. Ezzel érdemelte ki Alonzo, az új régens gyűlöletét. Giuliettának fogalma sem volt, hogy Alexa néni mit gondolt Atilóról.

– Ha szeretnél engem… – A hangja színtelen volt.

Atilo a kezében tartott íjra pillantott, a rongyos tolvajokra nézett, majd félrehúzta Giuliettát, de fegyverét továbbra is a célpontra szegezte.

– Hölgyem.

– Hallgass ide. – A lánynak felkavarodott a gyomra. Elfáradt, elege volt és közel állt a síráshoz. – Janus király keresztes volt. Fekete keresztes.

– Tudom.

– Ezt a szolgálók pletykáiból kellett megtudnom. Egy egykori kínvallatóhoz adnak férjhez, aki megszegte szegénységi és tisztasági esküjét. Aki elhagyta a fájdalom tisztaságát. – Az ajka undorodva ejtette ki a szavakat.

– Hogy király legyen – mondta Atilo egyszerűen.

– Egy szörnyeteg.

– Giulietta… A németek Velencét akarják. A bizánciak szintén. A mamelukok a gyarmataitokat akarják. Még az én népem, a mór is örömmel látná a hadiflottátok pusztulását. Janus király csak rövid ideig volt fekete. Ciprus olyan sziget, ami hasznunkra lehet.

– Hasznunkra? – mondta a lány megvetően.

– Velence ereje a kereskedelmi útvonalain alapszik. Szüksége van Ciprusra. Ráadásul egyszer úgyis férjhez kell menned valakihez.

– Ez akár ő is lehet?

A mór bólintott, a lány pedig azon tűnődött, hogy vajon Atilo látja-e a dühöt a szemében. A harag kordában tartotta a fekete keresztes ágyába kerüléstől való félelmét.

– Uram – vágott közbe Josh.

Atilo felemelte a nyílpuskáját.

– Mondtam, hogy beszélj? – Az ujja megfeszült a ravaszon.

– Hadd beszéljen.

– Hölgyem, nem vagy abban a…

– …a helyzetben, hogy bármit is követeljek? – mondta Giulietta úrhölgy keserűen. Amennyire felmérhette, soha nem volt olyan helyzetben, hogy bármit követeljen. Legalábbis azóta nem, hogy az anyját meggyilkolták. Giulietta egy Millioni volt. Hercegnő. Velence egyik legfényűzőbb gyermekkora adatott neki. Mindenki irigyelte.

De ő az egészet elcserélte volna…

Giulietta úgy harapta be az ajkát, hogy kiserkent a vér. Voltak napok, mikor önsajnálatától még a gyomra is felfordult. Szemlátomást ez lesz az egyik ilyen nap.

– Hadd halljuk, mi a mondanivalója – javasolta.

Atilo leengedte a kis nyílpuskáját. Szemvillanása jelezte, hogy a fiú ezúttal kegyelmet kapott.

– Javaslom, hogy viselje jól magát.

– El kellene tűnni az utcáról, uram.

– Ennyi? – Atilo meglepettnek látszott. – Ennyi a hozzáfűznivalód? A másodperc törtrésze választ el a haláltól, és erre annyit mondasz, hogy el kellene tűnnünk az utcáról?

– Majdnem besötétedett.

– Félnek az őrjárattól – mondta Giulietta.

Nem lepődött meg. Megvernek és megerőszakolnak, szétverik az arcodat és hátracsavarják a karodat, ha nem teszel meg mindent, amit akarnak. Ez úgy hangzott, mintha a lány tapasztalatból beszélne.

– Nem az őrjárattól – mondta neki a fiú. – Most nem tőlük félünk. Ők nem járnak ki sötétedés után.

– Ők az őrjárat – mondta Giulietta.

– Legyen eszed – mondta a fiú. – Azoknak nincs dolguk azzal, ami itt van.

– És mi van itt? – kérdezte Giulietta. A fiú talán nem látta Atilo figyelmeztető fintorát. Talán nem érdekelte.

– Démonok.

– Nem – mondta a nővére. – Ezek szörnyek.

– Atilo… – Nem szabadna így használnia a férfi nevét, az „uram” vagy egyéb címe nélkül, melyet akkor kapott, amikor a régens megfosztotta a Földközi-tenger admirálisa rangjától, amit még III. Marco alatt viselt… A néhai és fájón nélkülözött III. Marco főherceg alatt. A fia, IV. Marco, Giulietta szegény unokatestvére ugyanis egy rángatózó féleszű volt.

– Mi az? – Atilo élesen kérdezett vissza.

– Nem hagyhatjuk őket magukra.

– Dehogynem – mondta a férfi. Atilo egy bagolyhuhogásra megtorpant, és vállai kissé elernyedtek. Amikor visszahuhogott, huhogás volt a válasz. – Téged nem hagyhatunk itt. – Hangjában keserűség csendült meg.

– De megtennéd, ha megtehetnéd…?

– Tizenöt emberem van kinn. A tanítványaim közül a legjobbak. Az én helyettesem, az ő helyettese és még tizenhárom. Jó katonák. Ha felük életben marad, hálás leszek.

Giulietta nem ismerte fel benne azt az öregembert, aki játékot faragott neki. Ez most az az Atilo volt, akit az emberek a csatában láttak.

– Biztonságos hely felé tartunk?

Atilo megfordult, és a lányra nézett. Kemény arca meglágyult kissé.

– Ma éjjel nincs biztonságos hely, hölgyem. Nem itt és nem most. Reményeim szerint a legtöbb, amit tehetek, hogy életben tartalak.

– És ezek a gyerekek?

– Máris halottak. Hagyd őket.

– Nem tehetem… Nem tehetjük… – A lány a férfi ruhaujját rángatta. – Kérlek.

– Azt akarod, hogy megmeneküljenek?

– Igen – mondta a lány hálásan. Azt hitte, hogy a férfi meggondolta magát.

– Akkor hagyd őket. Jobb eséllyel maradnak életben, ha most elrejtőznek. Feltehetően az sem ér sokat, de ha veled maradnak, akkor biztosan megölik őket.

Giulietta úrhölgy szemlátomást émelygett.

– Az ellenségeink téged akarnak. Méghozzá most.

Az övéből kihúzott egy tőrt, ügyesen megfordította, és a lány felé nyújtotta a markolatát. Jóságos Isten, gondolta a lány. Komolyan beszél. Az összeszorult gyomrából ítélve a teste az esze előtt járt. Attól félt, ha a szorítás enged, az öregember előtt alázza meg magát.

– Keressetek egy cserzőgödröt – vakkantott Atilo Josh csoportjának. – Így talán nem lesz olyan veszélyes. Nyakig guggoljatok bele. És ne mozduljatok. Maradjatok csendben reggelig.

– A démonok utálják a vizet?

– Szag után vadásznak. Máris bűzlötök a húgytól. Keressetek egy cserzőgödröt, és szerencsétek lehet. – Atilo hirtelen elfordult tőlük, már így is túl messzire ment.

– Maradj a közelemben – mondta Giuliettának.

Atilo egy sottoportegón, egy ház alatti aluljárón át, egy apró térre ért, amelynek túlfelén, a part mentén, levert tölgycölöpök akadályozták meg, hogy a tér a szűk lagúnába omoljon. Atilo kötelet hurkolt egy ócska gondolához, majd elrúgta a parttól, és azon, mint egy ideiglenes hídon, Giulietta úrhölgy átjutott a túlpartra. Aztán elvágta a maradék kötelet, ő is átugrott, miközben a csónak tovalebegett.

– Hová megyünk?

– Van egy házam – mondta.

– A Ca’ il Mauros? – A lány szíve összeszorult. Kétszer kell átkelni a Canal Grandén, hogy eljussanak oda, vagy körbesétálni, ami megkétszerezi a távolságot, és Velence legveszélyesebb utcáira viszi őket.

– Egy másik – mondta neki Atilo.

A férfi a lány kezéért nyúlt, de nem azért, hogy megvigasztalja, hanem hogy elkapja a csuklóját, és vonszolni kezdje. Atilo azt akarta, hogy a lány gyorsabban szedje a lábát.

– Atilo, te… – Giulietta elhallgatott. A férfi menteni próbálta. Giulietta még sohasem látta ilyen dühösnek, arcán fekete harci maszkot viselt, szemei szinte izzottak a sötétben.

– Sajnálom – mondta a lány.

A férfi megtorpant, és Giulietta azt hitte… Egy pillanatra azt hitte, hogy a férfi megfeledkezik magáról és felpofozza. Aztán már nem jutott ideje erre gondolni, mert a téren egy különös alak jelent meg előttük.

– Erre!

Atilo nagyot rántott a lány csuklóján, hogy egy sikátor felé vonszolja, csakhogy a térnek az a kijárata már el volt torlaszolva. Ahogyan a másik két kijáraté is.

– Öld meg magad – kiáltotta Atilo.

Giulietta elakadt lélegzettel bámult rá.

– Nem most, te bolond. Ha meghaltam és ők is halottak…

Az árnyékból előbukkanó sziluettek felé mutatott. Néhányan a különös alakok közelében ácsorogtak, akik elállták a kijáratot, mások a tetőkön és az erkélyeken álltak.

– Ne hagyd, hogy elvigyenek.

– Meg fognak erőszakolni?

– Azt még túlélnéd. Amit a Farkasfivérek tesznek, azt nem éled túl. Bár nagyobb hasznukra vagy, ha élsz és sértetlen vagy. Ami azt jelenti, hogy mindenképpen meg kell ölnöd magad.

– Az öngyilkosság bűn.

– Ha hagyod magad elfogni, az rosszabb.

– Istennek?

– Velencének. És az a legfontosabb.