Dombóvári István–Kormos Anett

A nagy roastkönyv

Jaffa Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ Kormos Anett

ELŐSZÓ Dombóvári István

1. FEJEZET:  IN MÉDIA RES

A REGGELI MŰSOROK Kormos Anett

A FILMMÁNIÁS Dombóvári István

REKLÁM KONTRA VALÓSÁG Kormos Anett

EZO TV Dombóvári István

EGY BOTRÁNYKÖNYV ÖTVEN ÁRNYALATA Kormos Anett

KENÓSORSOLÁS Dombóvári István, Kormos Anett

A TEHETSÉGKUTATÓK Dombóvári István

2. FEJEZET:  CELEBEK

A GLAMMODELL Kormos Anett

A FITNESZCSALÁD Dombóvári István

A BÖRTÖNCELEB Kormos Anett

A HUMORISTA Dombóvári István

AZ IDŐJÓS Kormos Anett

A TÖLTELÉKEMBER Dombóvári István

VV-K ÉS BB-K, A VALÓSÁGSHOW-K HŐSEI Dombóvári István, Kormos Anett

AZ ÚSZÓÍRÓNŐ Dombóvári István, Kormos Anett

3. FEJEZET:  KARAKTEREK

A SZOMSZÉD Kormos Anett

A FŐNÖK Dombóvári István

A BUTIKOS Kormos Anett

A FOGYÓKÚRÁZÓ (ÉRTSD: KÖVÉR) Dombóvári István

A NYARALÓ Kormos Anett

A FALUSI ÉS A VÁROSI Dombóvári István

AZ ARA ÉS A… A… HOGY IS HÍVJÁK…? JA, IGEN! A VŐLEGÉNY Kormos Anett

A PÉNZTÁROS BELSŐ MONOLÓGJA Dombóvári István

A SIPÍTÓ Kormos Anett

A RENDŐR Dombóvári István

A TUDATOS SZÜLŐ Kormos Anett

ÉJSZAKAI BLOKK Dombóvári István

A TANÍTÓ Kormos Anett

A VENDÉGLÁTÓS Dombóvári István

A NAGYSZÜLŐ Kormos Anett

A KUTYÁS ÉS A KUTYÁJA Kormos Anett

A MINDIGFIATAL Kormos Anett

4. FEJEZET:  A NEGYEDIK FEJEZET

A BLICCELŐ Dombóvári István

A KÉSŐ Kormos Anett

A FACEBOOK-FÜGGŐ Dombóvári István

A HIVATÁSOS RAJONGÓ Kormos Anett

A SZNOB Dombóvári István

AZ UDVARLÓ Kormos Anett

A DIVATMAJOM ÉS A DIVATLIBA Dombóvári István, Kormos Anett

A NŐ ÉS A FÉRFI GONDOLATAI A SZAKÍTÁS UTÁNI ELSŐ ÓRÁBAN Kormos Anett

AZ ÜNNEPLŐ Dombóvári István

AZ ADRENALIN FÜGGŐ Kormos Anett

VEGYES ÉRZELEMMORZSÁK Dombóvári István

A SZÜLŐI ÉRTEKEZLET Kormos Anett

A FESZTIVÁLOZÓ Dombóvári István

A SZOKÁSOK RABJA Kormos Anett

A NAGY ROASTKÖNYV Kormos Anett

Impresszum

ELŐSZÓ
KORMOS ANETT

Először kérek.

Azt kérem, hogy ne vedd meg ezt a könyvet! Ne vedd meg, ha nem szereted az iróniát, ha nem szereted a humort; ne vedd meg, ha rühelled e könyv szerzőjét/szerzőit! Ne vedd meg, ha szívesen röhögsz másokon, de nem szívesen magadon! Ne vedd meg, ha többre vágysz a szórakozásnál, ha prűd vagy, ha sznob vagy, ha túlérzékeny vagy, ha sértődékeny vagy, ha nem tudsz olvasni a sorok között, ha egyáltalán nem tudsz olvasni; és ne vedd meg, ha már megvan vagy mástól biztosan megkapod. Ez a könyv aljas, én személy szerint hazudok, elferdítek tényeket, torzítok, hamisítok, vádakat koholok, szántszándékkal gúnyolódom.

Kérlek, hogy a könyv egyetlen szavát se hidd el, ne vedd komolyan, ne gondolkodj el a valóságtartalmán, ne gondolkodj egyáltalán, csak engedd, hogy a bőröd alá folyjon, és ha úgy alakul, zsigerileg megcsiklandozzon.

Másodszor elnézést kérek.

Elnézést kérek tőled, ha mégis megvetted ezt a könyvet, mert nem olvastad el az előszót, és most otthon zokogsz bánatodban, mert nem erre számítottál.

Elnézést kérek, ha megtaláltad magadat a könyvben, és elnézést kérek, ha nem. Elnézést kérek, ha nem szereted a csúnya szavakat, és akkor is, ha csak azokat szereted; ha gyűlölöd az összetett mondatokat meg a tőmondatokat is; és végül elnézést kérek, ha akarod, na meg akkor is, ha nem.

Végül pedig elvárok.

Elvárom, hogy az életed árán, sőt a családod élete árán is vedd meg ezt a könyvet, és nyálcsorgatva elolvasd az első betűtől az utolsóig. Elvárom, hogy mondd el minden haverodnak, havernődnek, hogy vegyék meg ők is, hogy írd ki a Facebookra, és tetováltasd a testedre, hogy ilyen jót még nem olvastál. Elvárom, hogy tudd, azért írtam ezt a könyvet, hogy te megvedd, és a te pénzedből én ki tudjam fizetni az ügyvédeket, akik majd megvédenek a könyv szereplőinek támadásaitól. Elvárom, hogy értsd, minden aljasság, amelyet ebben a könyvben találsz, az valójában nem aljasság, de ha mégis, akkor nem öncélú, hanem tecélú, tehát azért van, hogy te röhögj azon, amin korábban idegeskedtél, és hogy akit tegnap még hólapáttal vertél volna agyon, azt ezután inkább szeresd egy picit, ha már tényleg olyan nyomorult, mint amilyennek ebben a könyvben tűnik. Végül pedig elvárom, hogy ha nem akarsz bekerülni A nagy roastkönyv 2.-be, akkor viselkedj is úgy, tehát ne viselkedj sehogy, ne csinálj semmit, és ne légy senki!

Ha meg mégis vagy valaki, akkor ne csak mások görbe tükörképén tudj nevetni, hanem a sajátodon is, meg az enyémen is, meg mindenkién, mert nincs sajnálnivalóbb teremtés annál, akin még nevetni sem lehet. Szerintem.

ELŐSZÓ
DOMBÓVÁRI ISTVÁN

Nem tudom, miket szokás ide írni, úgyhogy legyél velem elnéző. Most, gondolom, kéne valami blabla a motivációról, a célról meg ilyen magasztos dolgokról. Nekem ilyen nem igazán van. Profi olvasóként, papíralapú- és elektronikussajtó-zabálóként azt vettem észre, hogy divat lett utálni mindent és mindenkit. Felnyitod reggel a laptopot, elolvasol bármit, és a gőzölgő kávé mellett elkezdesz mindenkit gyűlölni, akiről az adott cikk szól. Már a munkába érve felgyülemlik benned a harag, és elrontod a melót, este otthon terrorizálod a családot. Még véletlenül sem azt akarom mondani, hogy gyűlölködésre semmi szükség. Dehogynincs! Csak ez is olyan, mint az alkoholfogyasztás: első olvasatra meghökkentő, mégis létezik kulturált formája, és éppen ezt tartod a kezedben.

Módszeresen előre leutáltam neked mindent és mindenkit, hogy neked már ne kelljen. Készen kapod az anyagot, ami így könnyebben feldolgozódik benned, és a harag ripsz-ropsz ártalmatlan vízpáraként távozik a szervezetedből.

A könyv olvasásához kell egy kényelmes ülő- vagy fekvőalkalmatosság, valamint jó nagy adag irónia, nehogy komolyan vedd.

1. FEJEZET:

IN MÉDIA RES

A REGGELI MŰSOROK
KORMOS ANETT

Vannak televíziós és rádiós reggeli műsorok. Minőségi szempontok alapján nem lehet különbséget tenni. Más szempontok szerint – mint például a műsorvezetők száma, a műsorvezetők nevetésének a hangereje, a műsorvezetők ásítozásainak gyakorisága, esetleg a műsorvezetők tekintetéből sugárzó tudatlanság szerint – lehetne, de nem érdemes.

Ha mégis ragaszkodunk a különválasztáshoz, akkor a műsorvezetők viselkedésére kell koncentrálnunk. A rádiós műsorvezetők ugyanis tudják, hogy nem látszanak, ezért a legkomolyabb témák feszegetése közben is belemehetnek egymás szellemes ugratásába (például arcon köphetik egymást, lespriccelhetik egymást varázstintával, a használt zoknijukat beletömhetik a másik szájába stb.), míg a tévés műsorvezetők csakis a műsoridőn kívül csempészhetnek némi színt egy-egy ilyen tréfával a hétköznapok szürkeségébe. Komoly veszélyt rejt azonban, ha a korlátlan haszontalankodáshoz hozzászokott rádiós műsorvezető a tévében is műsorvezetői székhez jut, és picit megzavarodva élő műsorban hugyozik bele a kolléganője kávéjába. Egy ilyen baki akár a nézőnek is feltűnhet.

A KELETKEZÉS TÖRTÉNETE

A reggeli műsor címét egy reggeli brainstormingon választják ki. (A brainstormingot amúgy ötletelésnek is hívhatnánk, de így sokkal menőbb. Ráadásul a brainstorming az egyik idegen szó a négyből – a másik három a meeting, a casting és az oké –, amivel, ha elég gyakran dobálózol, máris járatosnak tűnsz a média világában.) A reggeli műsor címe kizárólag az alábbi, reggelhez kötődő fogalmak közül kerülhet ki: „reggeli”, „pirítós”, „gofri”, „kávé”, „kapucsínó”, „tea” „karamellás tej”, „kakaó”, „főtt virsli”, „rántotta”, „vekker”. Az ötletelők fantáziátlanságára utal, hogy a lehetséges címek listájára nem került fel a műsor szellemiségét sokkal hűebben tükröző „csipa”, esetleg a „reggeli szarás”.

A műsorvezető kiválasztása komoly körültekintést és szakmai felkészültséget igényel a castingolótól. Fontos, hogy a műsorvezető tájékozott és könnyed legyen, gyorsan reagáljon az esetleges váratlan helyzetekre, jól improvizáljon, és könnyen teremtsen kapcsolatot a vendégekkel/megkérdezettekkel. Ha ilyen nincs, akkor azok közül kell választani, akik eljöttek. Mivel pont annyi műsorvezetőre van szükség, ahányan jelentkeztek, a casting hamar véget ér. Ezt követően a műsor szerkesztői képzést biztosítanak a kiválasztott műsorvezetők számára, nehogy azok élő adásban bukjanak bele a „lesz-e nyár 2014-ben is”, a „hogyan locsoljuk a vízigényes növényeket”, vagy, mondjuk, „a jóslás gyerekhányásból” jellegű szakmai kérdésekbe. A képzés sikerében azonban nem bíznak, így a szerkesztők ragaszkodnak ahhoz, hogy a műsorvezetők fülest is hordjanak, és azon keresztül távvezérelhetőek legyenek.

Csakhogy a füles nem old meg mindent. Ha a füles instrukciója félreérthető, máris bakiparádévá silányul az amúgy véresen komoly reggeli műsor. Például:

SZERKESZTŐ A FÜLESBE:

Most pedig köszönj el!

MŰSORVEZETŐ:

Most pedig köszönj el!

VENDÉG:

Köszönjek el?

SZERKESZTŐ:

Nem, nem! Te köszönj el!

MŰSORVEZETŐ:

Nem, nem! Te köszönj el!

VENDÉG:

Hát… akkor… én…

SZERKESZTŐ:

Ó, baszd meg!

MŰSORVEZETŐ:

Ó, baszd meg!

VENDÉG:

Erről nem volt szó. De végül is… ha már itt vagyok…

Egy ilyen malőr után a szerkesztőt, aki összezavarta a profi műsorvezetőt, jogosan bocsátják el a munkahelyéről. A profi szerkesztő ugyanis nem hibázik ekkorát, a profi szerkesztő tudja, hogy ő valójában nem több, mint egy élő súgógép, aki csak azért nem vezethet műsort, csak azért nem lehet sztár, és csak azért keresi töredékét annak, mint amennyit visszhangja, a műsorvezető, mert érdekes arca miatt nem felel meg a képernyőképesség követelményének.

A profi, magabiztos műsorvezetők a műsoridő lejárta után leveszik a fülest, a rutintalanabb, bizonytalanabb alkatú műsorvezetők viszont állandóan hordják, egyrészt, mert úgy hiszik, jól áll nekik; másrészt, mert megnyugtatja őket a folyamatos irányítottság gondolata.

A reggeli műsorvezető – akár rádiós, akár tévés reggeli műsorról beszélünk – legfontosabb tulajdonsága, hogy bárhol, bármikor tud harsányan nevetni, azt sugallva ezzel a nézőnek vagy a hallgatónak, hogy valami marha vicces hangzott el. A naiv tévénéző ilyenkor könnyen kétségbeeshet, hogy lemaradt a nap poénjáról, és csak akkor nyugszik meg, amikor a harsány kacagások újra meg újra megismétlődnek, teljesen függetlenül a szövegkörnyezet poéntartalmától. A reggeli műsorvezető másik és egyben utolsó fontos tulajdonsága, hogy képes hajnalban kelni, és bebizonyítani, hogy aki szép, az reggel is szép, ha elég ügyes a sminkes, a fodrász, és ha jól van megvilágítva.

A reggeli műsoroknak pedig mindösszesen egyetlen előnyük van, hogy…

A FILMMÁNIÁS
DOMBÓVÁRI ISTVÁN

Kb. a filmek megjelenésével egy időben fejlődött ki. Míg a múlt század elején a lényegesen kevesebb filmalkotás miatt sokkal nehézkesebben hódolhatott hobbijának, mostanra nem okozhat neki gondot elmerülni a filmek Kánaánjában.

A filmőrült mindenevő. Nem számít, hogy régi vagy új, amerikai vagy brazil filmekről van-e szó. Az életét gyakorlatilag felemészti az, hogy mások életét eljátszó, képzeletbeli hősök életét veszi komolyan. Az adott film megvan neki véháessen, dévédén, blúréjen, empénégyben és az igazán állatoknak még celluloidon is. Teljes lakókörnyezetében hegyekben állnak a filmográfiák, biográfiák. Azon családtagjait – már ha vannak egyáltalán –, akik nem szeretik a filmeket, rezzenéstelen arccal kitagadja. A filmőrült mindent tud a filmekről, tartozzanak bármelyik kategóriába. Egyébként a film mint műfaj eleve hülyeség. Nem létező dolgokat mesél el úgy, mintha léteznének, ezzel teljesen hülyének nézve minket, amit mi ráadásul még élvezünk is.

Ejtsünk szót a legtöbbször emlegetett kategóriákról!

AKCIÓFILM:

Baromság. Kizárólag nagyon erős emberek fordulnak elő benne, ha pedig látványosan mégsem erősek, akkor kiderül róluk, hogy iszonyatosan technikásak. A film eleve valamilyen bonyodalommal kezdődik, hogy legyen ok a lövöldözésre. Ezekben a filmekben minden arról szól, hogy mindenkit szarrá verhessünk, ölhessünk, robbanthassunk, megsemmisíthessünk bármiféle felelősség nélkül. A fegyverek sosem ürülnek ki teljesen; a nagy, látványosan piros kijelzőjű bombát pedig általában az explózió előtt egy-két másodperccel sikerül hatástalanítani. Az újabb keletű akciófilmekben már a jelentős fizikai erő mellett más különleges képességek is megcsillannak. Egyre többször fordul elő, hogy a világot végtaghiányos, szellemi sérült ember vagy esetleg egy állat menti meg. Egy jó érzésű akciófilm-kedvelő ilyenkor elfordítja a fejét a tévétől, csinál még száz fekvőtámaszt, majd nekiáll tisztogatni az engedély nélkül tartott fegyverét.

HORRORFILM:

Funkció nélküli ijesztgetés, terrorizálás. Sematikus alapokra épülő, helyenként már-már banális rémisztgetés. A lényege majdnem ugyanaz, mint az akciófilmeknek, csak ennek még annyi értelme se kell, hogy legyen – és nincs is. Ölések, csonkítások és a túlvilágra való felesleges utazások szegélyezik a horrorfilmek mezsgyéjét. A panelek szánalmasak. Divatosak lettek az úgynevezett démonos filmek, amelyek minden esetben ugyanúgy épülnek fel: a család pontosan tudja, hogy a ház, amit árulnak, baljós, veszélyes, démonjárta, mégis megveszik. Tudják, hogy minden előző tulajdonos meghalt itt, de úgy vannak vele, hogy ők majd nem. A gyerekek kiválasztják maguknak a legrémisztőbb szobát, a falakon lévő vérfoltokat körberajzolják. A démon már az első éjjel elkezdi basztatni a palacsintasütőket a konyhában. Filmes szempontból a szellem a leghálásabb szereplő, mert őt egyáltalán nem kell megjeleníteni, úgyhogy bárki játszhatja. Leejtenek valamit, és azt mondják, hogy az a szellem volt. Miután második éjjel is leesik egy rosszul felszögelt kép a falról, a család halottlátó démonvadászt rendel. Az leülteti őket az asztal köré, makog pár szót latinul, majd jól leveszi őket zsével, de ettől függetlenül a parajelenségek folytatódnak tovább. Parajelenségnek nevezzük azokat a vicces dolgokat, amikor lepottyan valami valahonnan vagy meglebben a függöny. A démon legtöbbször magától, a film kb. nyolcvanadik percében elunja az egészet, és bár sosem látszott, de még jobban eltűnik. A család meg összeölelkezik és örvendezik, hogy sikeresen elhárították azt a veszélyt, amit saját maguknak idéztek elő, ráadásul önként és dalolva.

ROMANTIKUS FILM:

Nyálas közhelyparádé. A fiú vagy a lány már a főcím alatt bárgyú pillantásokat vet egymásra. Kerülgetik egymást még akkor is, amikor lenne esély komolyabb dolgokra is. A szex szinte teljesen kimarad ezekből a filmekből. Még amikor látványosan be vannak indulva egymásra, akkor is petting helyett inkább dalolnak, verselnek, meg ábrándoznak. Néha komolyabb érzelemábrázolásokba is belefuthatunk, de ami közös a különféle fokozatú szerelmekben, az az, hogy a pénisz sosem kerül elő. A romantikus karakterpárok szánalomra méltóan egysíkúak. Földesúr–rabszolgalány, amerikaifocista–énekkaros lány, stréber nyomifiú–pomponlány. Direkt keresik a hozzájuk legkevésbé illő párt, hogy aztán az inkompatibilitás miatt teljes tévés szezonokat szenvedhessenek végig a szemünk előtt. A reménytelenség ezekben a filmekben alapfeltétel, ami képileg sok átmaszturbált éjszakában és sikertelen öngyilkossági kísérletekben mutatkozik meg. Ha mégis összejön a nagy lamúr, nem sokáig örülhetünk neki, hiszen amit várhatunk, az max. egy csukott szemmel adott herpeszes szájra puszi. Az ilyen filmekben az értelmes részeket egyszerűen átugorják, mert nincs rájuk igény. Előfordul, hogy a végén mindenki meghal, csak az érzelmek élik túl. Lúzerek!

A filmőrült nem tesz jelentős különbséget az alkotások között. Az ő célja az, hogy kiszakadjon a tyúkszaros életéből másfél órákra, ezért képes bármire. Előrehaladott állapotában ez a mánia egészen extrém viselkedést eredményez. Az élete olyanná válik, mint egy film.

A filmkedvelő minden reggel saját főcímzenéjére ébred. Majd ahogy a reggelije és a vécézése közben kibontakozik a cselekmény, egyre jobban bonyolódnak a szálak. A kevésbé izgis részeket egy gombnyomással áttekeri. A napja során pozitív és negatív karakterábrázolásokkal is összefut, de az estéje mindig happy enddel zárul. Az élete bakiparádéját a saját „Extrák” menüpontjában bárki megtekintheti. Egész estés, szélesvásznú 3D-s élete az utolsó tekercsnél ér véget. Temetésén a stáblistáját a filmben megjelenési sorrendben olvassák fel.

Snitt.

REKLÁM KONTRA VALÓSÁG
KORMOS ANETT

A REKLÁMFOGORVOS

A reklámfogorvos lehet nő is, mégis inkább férfi, hiszen a reklámszakemberek fejébe már rég bele van verve, hogy az asszony megy a boltba fogkrémet venni, tehát őt kell elcsábítani. Épp ezért a reklámfogorvos nem akármilyen férfi, nem egy gombás körmű, sárga fogú, kopaszodó kis nyeszledék, hanem a sárm maga. Úgy fiatal, hogy a szakértelem mégis sugárzik róla, hiszen a felvétel kedvéért engedte deresedőre melíroztatni a halántékát. A reklámfogorvos gazdag, elvégre rengeteg szuvas fogú páciense van, de a gazdagságával nem kérkedik, ezért csak félig hagyja kilógni milliós karóráját a gumikesztyű alól. A reklámfogorvos nagyon okos, nagyon művelt, ami egyrészt abból látszik, hogy szemüveget visel, másrészt abból, hogy olyan szakkifejezésekkel dobálózik, amilyenekkel csak a nagyon okos, nagyon művelt emberek szoktak, mint például a fogkő, az antibakteriális és a higiénia.

Hófehér, élre vasalt fogorvosi köpenyéből talán arra következtethetnénk, hogy nős, de amikor leveszi a gumikesztyűt, láthatjuk, hogy nem hord jegygyűrűt, tehát ha van is csaja, ez még nem lefutott kör. A reklámfogorvos mindig nagyon nyugodt, kiegyensúlyozott, aki lehet, hogy megdorgál picit minket, amiért büdös a szánk, ám ugyanakkor meg is nyugtat, hogy ha megvesszük a nyelvtisztítós fogkefét, akkor ez is el fog múlni. Soha nem kacérkodik nyíltan, nem mosolyog, nem nevet ránk, de azért úgy artikulál, hogy lássuk, az ő fogai csodásan fehérek, még ha műanyagból vannak is.

A VALÓDI FOGORVOS

A valódi fogorvos eggyel többször nő, mint szeretnénk, feltehetően ő a reklámfogorvos felesége, aki nagyon be van pöccenve, amiért a férje a forgatáson levette a jegygyűrűjét, és akár van fogászati problémánk, akár nincs, mindenképpen nagyon fog fájni a beavatkozás. Ha mégis férfi a fogorvos, akkor biztosan nem az, akit a reklámban láttunk. A köpenye és a fogsora ugyanolyan színű, és ennek a színnek nincs köze a fehérhez. Próbálhatjuk meglátni benne a sármot, a szépséget vagy legalább a szakértelmet, de hiába. Jó esetben feltesz egy maszkot, amivel egyrészt megakadályozza, hogy fúráskor lepattanó fogdarabjaink a szájába pattanjanak, másrészt eltakarja arca jelentős részét; rossz esetben viszont nem, mert nem akarja a saját gyomorforgató szájszagát visszalélegezni, ha már egyszer a mi szánkba is belelihegheti. Miközben a szánkban turkál, észreveszi, hogy elfelejtett gumikesztyűt húzni, de egy legyintéssel jelzi, hogy végül is mindegy, úgy látszik, ez egy ilyen nap. Miután néhány fogunkat kihúzta, észreveszi, hogy összecserélte a panorámaröntgeneket, de erről nem szól nekünk, csak tamponál, és csinál néhány fotót arról, ahogy csorog a nyálunk, távozásunk után pedig azonnal feltölti a képeket a Facebookra.

A REKLÁM-MOSÓGÉPSZERELŐ

A reklám-mosógépszerelő egy mackós alkatú férfi, aki mindig kantáros nadrágban van, és mindig a mosógép előtt térdel. Még a forgatási szünetekben is. Bár a keze olyan tiszta, mint egy frissen bemosakodott sebészé, máris egy csúnyán elvízkövesedett fűtőszálat tart, és közben rosszalló pillantást vet a gondatlan háziasszonyra. A reklámmosógépszerelő ugyanis szenvedélyesen szereti a mosógépeket, és azt, aki nem figyel kellően azok „egészségére”, megveti. Épp ezért nem kertel, nem finomkodik, azonnal a ráncos homlokú háziasszony pofájába vágja, hogy minden az ő hibája, mert baszott megpuhítani a vizet, ami az egész világon kurva kemény, még ott is, ahol nincs víz. A háziasszony előbb értetlenkedik, a tekintetén látszik, hogy nem tudja, mit jelent a víz, aztán magyarázkodik, majd elszégyelli magát, és legszívesebben megkövetné az érezhetően megbántott mosógépszerelőt, ám az nem hajlik az enyhülésre. A mosógépszerelő sértett ugyan, és a tekintetéből kiolvasható, hogy nem szívesen segít az ilyen felelőtlen némbereknek, de azért kifelé menet még odakaffantja a háziasszonynak, hogy mi a megoldás a problémára.